Джейк Макмастър
Белият апах

Превод от английски: Борис Миндов, 1996

chitanka.info

Глава първа

Клей Тагарт разбра, че е загазил, когато дорестият му кон окуця. Тъкмо преваляше един нисък хребет и бе вдигнал ръка да избърше потта от пламналото си чело, когато конят се препъна, опита да се задържи и пак се препъна. Клей дръпна юздите, за да го спре, скочи бързо и приклекна до предните му крака. От онова, което видя, сърцето му се сви.

— Проклет да е късметът ми! — изруга Клей ядно.

Внимателно се пресегна и докосна подутия глезен на добичето, от което конят изцвили и се размърда.

Ивица прах, вдигнал се над сухата равнина, която току-що бе прекосил, привлече вниманието му. За миг се загледа в прахоляка, после премести поглед към ширналия се, опърлен от слънцето пейзаж пред себе си. В Аризона в средата на лятото беше страшно горещо и само глупак или търсен от правосъдието човек би излязъл на открито в такъв ужасен пек. А Клей не беше глупак.

— Май няма да издържа повече — каза той ядосано. — Ако можеше и това копеле Джилет да е тук.

Клей бързо свали седлото и самара. Остави ги до един кактус наблизо. После взе пушката и се върна при коня си. Потупа го за последен път по шията.

— Съжалявам, стари приятелю. Трябва да свърша това безшумно. — Той извади камата си.

Конят го гледаше тъпо, неразбиращо, и продължаваше да го гледа все така, когато пареща болка прониза шията му и кръвта рукна по спечената земя.

— И заради това трябва да отмъстя на Джилет — каза Клей след малко, като се дръпна настрана. Добичето се залюля, после рухна и се замята диво. Тагарт взе дисагите и полупразната си манерка, изправи широките си плещи и пое пеш надолу по стръмнината и през равнината отвъд. Лицето му се зачерви, но не от непоносимата жега, а по-скоро от яд при мисълта, че може да бъде заловен, преди да успее да си отмъсти на човека, заради когото трябваше да бяга. „Ще се разплатя с този негодник“ — каза си той.

В далечината се извисяваха мъгливи върхове, Драконовите планини. Клей се тътреше уморено към тях, без да обръща внимание на потта, която просмукваше ризата и панталоните му, нито на засилващата се болка в краката. Ботушите му с високи токове бяха толкова неудобни, че му идваше да ги свали, но се отказа, когато разсъди, че така ще върви още по-бавно. Едва ли щеше да стигне до планините, но те бяха единствената му надежда и той като удавник се вкопчи отчаяно в нея.

На няколко мили зад гърба му ивицата прах ставаше все по-гъста и по-гъста.

Други очи също го следяха, много по-отблизо. Черни, замислени очи на мъж с мургаво лице и мощно, набито тяло. Кучильо Негро бе залегнал зад един малък храст и следеше дузината омразни бледолики на двадесетина метра от него. Лесно можеше да повали неколцина, преди да разберат какво става, но не го направи, защото щеше да издаде присъствието си, а това означаваше да ги предупреди, че в местността има група чирикахуа. Затова се задоволяваше само да ги наблюдава.

След няколко секунди цялата група спря по команда от един висок човек, който се перчеше с лъскав метален колан на жилетката си. Кучильо Негро с интерес забеляза, че това явно беше главатарят им. Каза нещо на друг, висок мексиканец с широко сомбреро, който скочи и заоглежда внимателно земята. След малко мексиканецът вдигна глава и заговори на испански, език, който Кучильо Негро разбираше.

— Той е на по-малко от два часа път пред нас, сеньор.

— Значи го настигаме — рече главатарят.

— Si, шерифе Крейн.

— Качвай се! Ще обеся този кучи син, преди да се мръкне, нищо няма да ми попречи.

Дванайсетте сурови мъже се насочиха към далечния хребет. Те нарочно не поддържаха бърз ход с конете си, както биха постъпили всички разумни ездачи, за да запазят силите на добичетата си през най-лошата част на деня.

Кучильо Негро почака бледоликите да се скрият в облака от прах, който вдигнаха, после стана, обърна се и пое на североизток със скорост, която би учудила хората, които бе видял преди малко. Стегнатите мускули на загорялото му тяло потрепваха, докато измина две мили за наполовина по-малко време, отколкото би им било нужно на тях, а щом се озова сред възвишенията, тръгна по проправени от дивеча тесни пътеки, които лъкатушеха през най-големия гъсталак. Най-сетне стигна до широка падина, където малък поток блестеше на слънцето и десетки негови червенокожи сънародници сновяха между пръснати индиански колиби. Отиде право при неколцина воини, седнали близо до потока, и се обърна към един, чиито властни черти и ръст показваха, че е вождът:

— Индей пиндах ликой.

— Колко?

— Нихкийсахтах.

— Нас ли следят?

— Не, Делгадито. Преследват бледолик.

— Бледолики преследват свой събрат? Че защо?

Кучильо Негро си спомни думите, които бе чул.

— Искат да го обесят.

Един от насъбралите се, дребен, слаб воин на име Чикито, изсумтя.

— За пръв път чувам такова нещо. Как ще го обесят? С главата надолу ли?

— Не знам — отвърна Кучильо Негро.

— Аз пък знам — рече Делгадито и се изправи. Лениво сложи ръка върху патрондаша, опасан около кръста му. — Когато бяхме в резервата, агентът ми разказа как наказват онези от тях, които са убили бял човек. — Огледа се, съзря онова, което се рееше, и отиде да го вземе. — Правят примка — той вдигна парчето въже, което държеше, — нахлузват я около шията на осъдения и го провесват.

Чикито с отвращение се намръщи.

— Само бледолики биха отнели живот по такъв странен начин.

— Къде е честта в такава смърт? — учуди се Амарильо. — Защо не уредят работата с двубой?

— Бледоликите са толкова странни, че никой не може да ги разбере — каза Чикито, изразявайки общото мнение на сънародниците си. — Но какво правят, не ме интересува.

— Умният воин трябва да знае всичко за враговете си — рече Делгадито.

В това време, далеч на югоизток от падината, Клей Тагарт мислеше напрегнато за врага си, докато се влачеше мъчително, като през същински ад, към прохладните, мамещи възвишения на Драконовите планини. Той отдавна бе захвърлил празната манерка и дисагите, запази само кутията с патрони, която бе напъхал в един джоб. Беше толкова горещо, че кожата му пламтеше, а дробовете му сякаш се раздираха с всяка измината крачка. Но не искаше да се отказва. Не беше в характера му да се предава. Никога не е било. Там, в Южна Каролина, преди войната, родът Тагарт беше известен със своята твърдост и решителност. Като последен негов потомък, той трябваше да защити доброто му име.

Клей премигна, защото очите го смъдяха от потта, и облиза изсъхналите си устни. Предположи, че е вървял три часа, може би четири, и се учуди, че преследвачите не бяха го настигнали. Но скоро и това щеше да стане. Надяваше се, че са му останали сили да им окаже достойна съпротива. След всичко, което се бе случило, нямаше да понесе срама, ако им позволеше да го хванат, без да ги накара да платят скъпо за това.

„Джилет — прошепна Клей, усещайки как омразата му вдъхва сили. — Смрадлив, гаден…“ Но млъкна. Не намираше думи, с които да опише този човек–хищник, толкова противен, толкова зъл. Клей спря, сломен от силата на чувствата си, и в същия миг чу нещо, което го накара да вдигне рязко глава и пулсът му да забие по-силно. Нямаше съмнение, че това бе тропот на копита.

Клей се извърна, насочвайки уинчестъра. Не можа да скрие учудването си, когато видя дванайсетте ездачи, наредени в дълга редица, като най-близкият беше на по-малко от десет метра. Самодоволно ухилените им лица показваха, че преследвачите са се движели по петите му от много мили, но той, зашеметен от горещината, не ги бе забелязал! В средата яздеше Том Крейн; като го видя, Клей вдигна пушката си и изрева:

— Пор такъв! Няма да ме върнеш!

Странно, онзи не помръдна да се защити. Само се ухили още по-широко, и толкова.

В следващия миг Клей чу слаб свистящ звук. Тъй като от години беше ранчеро, разбра какво бе това и вдигна глава точно когато въжето падна на раменете му. С рязко дръпване бе вдигнат от земята. Направи гримаса, когато усети удар от дясната си страна, който изтръгна уинчестъра от ръцете му. Въжето се вряза в кожата му, а после той се понесе през равнината като изстрелян от оръдие. Кактуси се забиваха в лицето и тялото му. Остри клони деряха месата му. Бореше се яростно, ала не успяваше да се освободи от въжето.

От двете му страни препускаха хора, повечето от тях се кикотеха лудо, присмивайки се на човека, когото бяха влачили толкова дълго.

— Я кажи, Тагарт! — язвително се хилеше един брадат ездач. — Биваше ли я?

На Клей му идеше с голи ръце да удуши този негодник, но беше безпомощен, можеше само да скърца зъби, да затвори очи и да се моли на небесата да оцелее. Нещо твърдо го цапардоса през средата на тялото и той за миг помисли, че го е разкъсал остър камък. Погледна надолу и видя само, че ризата му е раздрана и по корема си има драскотина.

Ездачът, който го влачеше с въжето, ревеше диво и размахваше шапката си, докато препускаше на изток. Два пъти се извърна назад. Имаше младежко лице с дебели бузи.

„Ще те пипна аз! — заканваше се Клей. — Дори това да е последното нещо, което ще направя!“ За него те всички бяха не по-малко виновни от Джилет. Повечето от тях знаеха как се бе омъжила за Джилет и все пак не бяха направили нищо, за да й помогнат. Затова заслужаваха същата участ, както човека, чиято страна бяха взели.

Внезапно Клей видя точно на пътя си някакъв бъчвоподобен кактус. Като обезумял се извъртя рязко наляво, ала не беше достатъчно бърз. С бясна скорост завря главата си в кактуса. Непоносима болка изкриви лицето му, когато бодлите се забиха надълбоко. Усети как тялото му се плъзна по кактуса, и изпита страдание, каквото никога не бе преживявал.

Ездачите около него се разсмяха още по-гръмогласно.

Клей клюмна, от минута на минута отслабваше все повече и повече. По брадичката му се стичаше кръв, предницата на ризата му лепнеше. Не знаеше доколко е пострадал, но вероятно беше доста сериозно. Когато го изправеха пред Джилет, нямаше да може да стои на краката си, щеше да бъде само едно плашило. И тя щеше да го види такъв.

Нов изблик на ярост подтикна Клей да направи усилие да се освободи от въжето. Извиваше се и се напрягаше, стараеше се с всички сили, но напразно. Кръвообращението му беше прекъснато толкова дълго време, че ръцете му изтръпваха и не можеше да намери нужната опора. Железните му мускули бяха станали безполезни. Горещината и болката го бяха изтощили напълно.

Клей смътно съзнаваше, че го влачат отдавна, а младият ездач с нищо не показваше, че има намерение да намали скоростта. Питаше се дали целта им не е да го влачат така, докато умре, но после отхвърли тази мисъл. Джилет сигурно го иска жив. Но докато секундите ставаха минути, а минутите летяха, започна да изпитва съмнения. Дрехите му ставаха все по-парцаливи. С всеки изминат метър той се блъскаше, натъртваше, нараняваше.

— Не изтощавай коня си заради тоя боклук, Санти! — подвикна някой.

— Тъй ами — обади се друг. — Дай да се редуваме! Само ти ли ще се забавляваш?

Горчива злоба се надигна в гърлото на Клей. Не можеше да понася тази своя безпомощност. Унижението беше толкова голямо, че той прехапа устни, за да не закрещи яростно срещу мъчителите си. Гордостта му бе по-наранена от тялото. Но винаги е било така. Прекомерната му гордост винаги е била голямата му слабост, недостатък в характера му, причинявал повече неприятности от всичко друго.

Появи се гъст храсталак, Клей се приготви, като сви глава между раменете си, ала не можа да избегне мъчителната болка, която му причиниха тънките, остри като бръснач клонки. Усети кръв в устата си и я изплю. Събра последните си сили, раздвижи лявата си ръка и се помъчи да напипа дръжката на камата си. Кой знае дали щеше да успее да я изтегли и да пререже въжето, но трябваше да опита. Ножницата обаче бе празна: ножът вероятно бе изпаднал някъде.

Виеше му се свят, всичко пред погледа му се мержелееше. Клей прехапа устни и се помъчи да преодолее тъмния световъртеж, но все едно че се бореше с огромен въртоп. Сякаш го всмукваше някаква бездна и той губеше всякакви усещания.

Минути или часове по-късно, Клей се събуди — нещо студено докосна лицето му. Свестяването беше като изкачване по висока стълба; на върха й виждаше ярко петно светлина, ала колкото и високо да се изкачваше, тя не се приближаваше до него. Не я достигна дори когато тя внезапно се спусна към него, а той лежеше възнак на каменистата земя и примигваше от ослепителното слънце. Лицето му беше мокро от водата, плисната върху него.

— Най-после — промърмори някой. — Да приключваме с тази работа. Имам да предавам кобила.

— Имай търпение, Прост. Трябва да изпипаме всичко добре, колкото и време да ни отнеме.

Клей позна разговарящите. Първият беше Джейкъб Прост, дребен ранчеро, който живееше на югоизток от Тусън. Другият беше шерифът Том Крейн.

— Позволи ни да използваме този гад като мишена за упражняване по стрелба, шерифе — предложи някой зад Клей. — Лешоядите ще се погрижат за останалото.

— Ами ако някой опитен златотърсач или друг човек случайно се натъкне на трупа, Санти? — отвърна Клей. — Ще се разприказват и може да уведомят федералните власти. — Той поклати глава. — Не, ще постъпим така, както иска мистър Джилет, всичко ще бъде редовно и законно.

— Винаги ми се е искало да присъствам на забава с вратовръзка на шията — обади се друг и всички се закикотиха.

Пълният смисъл на тези думи стигна бавно до съзнанието на Клей. Той се повдигна на лакти и направи опит да седне, ала силите не му стигнаха и падна.

— Не можете — произнесе той с дрезгав глас. — Нямате право.

— Какво, по дяволите, разбираш ти от право и криво? — заяви шерифът Крейн, като се наведе. — Всеки омбре, който се намесва в живота на чужда жена, е най-долният гад на тоя свят. Дори по-лош от апахите.

— Аз ли съм се месил?! — Гневът вля сили у Клей и той успя да седне. — Лили и аз бяхме… — Не можа да довърши, защото силен юмрук в челюстта го просна на земята.

— Не ни се слушат лъжите ти, Тагарт — каза шерифът. — Фактите говорят по-красноречиво от думите.

— Да донеса ли въжето? — запита Санти разпалено.

— Донеси го — рече Крейн.

Клей се ужаси. Животът му беше в опасност. Ако не направеше нещо, и то бързо, никога вече нямаше да види Лили, нямаше да вдъхва сладкия аромат на косата й и да чувства пищните форми на пълното й тяло до своето. Никой от преследвачите не му обръщаше особено внимание; всички го смятаха за напълно безпомощен и мислеха, че не може да бъде заплаха за тях. Но той беше Тагарт, а хората от неговия род не умираха така лесно. Вляво от себе си видя чифт крака, а по-нататък групичка дървета и храсти. Ако можеше да се добере до някакво укритие, може би щеше да успее да се спаси.

— Едно ще кажа за този кучи син — обади се с пискливия си глас Джек Битмър. — Бая ни озори, докато го настигнем. Още един ден и конят ми щеше да падне от умора.

— Свършено е с беглеца Тагарт — обяви шерифът Крейн.

Не беше свършено, ако Клей успееше. Въпреки пронизващата болка, той напрегна мускули и се претърколи надясно, към краката на човека до себе си. Чу се уплашен вик, някакви пръсти се вкопчиха в краката му, но той се изправи, вече вън от опасност, и се затича да намери убежище в храсталака. Един–единствен изстрел разкъса тишината. Куршумът се заби в земята пред нозете му.

— Не стреляйте, дявол да го вземе! — кресна шерифът Крейн.

След миг се шмугна в гъсталака, наведе се и свърна вляво, като изрева към един от хората си:

— Васкес, вземи четирима и незабавно го върнете обратно!

Клей погледна към небето, за да се ориентира. Слънцето беше от лявата му страна, почти на хоризонта, значи вървеше на североизток. Видя един назъбен връх отляво и с ужас разбра, че преследвачите са го докарали до западния край на Драконовите планини. Когато видя пръснатите тук–там канадски тополи и върби, веднага се сети защо са го довели до това място — трябваше им клон за въжето.

— Насам, амигос!

Клей се мушна бързо в един храсталак, допълзя до другия му край и се изправи. Познаваше Васкес и знаеше, че мексиканецът е опитен следотърсач, най-добрият в околността, затова му плащаха. Трябваше да намери твърда почва, толкова твърда, че да не оставя следи, иначе Васкес щеше да го подгони като копой. Смени посоката и тръгна наляво, заобиколи някакъв голям камък и едва не се подхлъзна надолу по брега на един тесен поток.

Тук беше спасението му, ако изобщо имаше спасение. Навлезе във водата и пое на изток, като се движеше все по средата, по камъните, за да не оставя следи. Мъчеше се да тича, но израненото му и изтощено тяло бързо се уморяваше, а краката му сякаш бяха пълни с олово. Дишаше тежко, и когато мина един завой, спря да си поеме въздух. Сега вече нищо не можеше да го спре! Особено след всичко, което бе преживял, след мъченията, които бе изтърпял.

Клей усещаше, че дрехите му висят на парцали, че по цялото му тяло има засъхнала кръв, отоци и синини, но се влачеше напред. Безброй кактусови бодли се бяха забили в кожата му, а едното му око беше подуто и полузатворено. Искаше му се да се свие някъде и да спи цяла седмица, ала не смееше да спре да си почине, докато не бъдеше извън всякаква опасност.

Изведнъж изпита чувството, че някой го следи. Помисли си, че Васкес го е настигнал, и се обърна, ала видя само клокочещия поток и голите брегове, които го раздразниха със своето безмълвие. Тук нямаше никой, а и не чу нищо. Озадачен, той се впусна в тромав тръс, като движеше краката си само със силата на волята си.

Клей бе изминал около четирийсет метра, когато съзря купчина големи камъни на един склон, които можеха да му предложат временно убежище. Вече нямаше сили да повдигне пръст, камо ли крак. Едва допълзя до високия до колене бряг, добра се със залитане до камъните, мушна се между два от тях и с облекчение коленичи на голата земя. Отвори уста да поеме въздух и тозчас се сви от болка в стомаха. Точно когато мислеше, че е изтръгнал победа от поражението, тялото му изневери. „Дявол да го вземе!“ — прошепна той и удари с юмрук крака си.

Клей мислеше за Лили и за оня ужасен ден, когато Джилет се нахвърли върху тях. Спомни си за мъката в очите й, когато той я нарече курва, и усети как го побиват тръпки, когато си представи как заби камата си в Джилет веднъж, втори път и отново, и отново.

Над пролуката между камъните падна сянка.

Клей погледна нагоре и понечи да извика ядно, когато съзря ухиленото лице на Серджо Васкес. Когато мексиканецът се приближи, грабна шепа пръст и я хвърли по него, ала Васкес само се засмя. Силни ръце го прихванаха отзад и го изправиха на крака.

— Хубава работа, сеньор — каза Васкес и издаде кудкудякащ звук. — Ходенето по вода не оставя следи, но раздвижва тинята. Запомни това, ако някога се наложи да проследяваш някого.

Онези, които държаха Клей, се изкикотиха. Той направи опит да се отскубне, но не успя. Огледа се и разпозна Арт Джейкъби и Бил Хаскет.

— Момчета — каза той, като се усмихна накриво, — аз съм вашият стар приятел Клей. Пуснете ме, никой няма да узнае.

— Не можем, и ти го знаеш — отговори Джейкъби.

— Джилет ще ни унищожи — добави Хаскет.

— Но ние бяхме приятели. Играли сме карти толкова съботни вечери, че не мога да ги преброя. Напивахме се заедно — каза Клей, като се мъчеше да им припомни за някогашната им дружба. — Все пак това има някакво значение.

— Има — кимна Хаскет. — Значи ще се постараем да свършим с теб бързо и безболезнено.

— Лично ще проверя примката, за да съм сигурен, че всичко ще е както трябва — каза Джейкъби. — Ще умреш бързо, обещавам ти. Няма да се мъчиш дълго.

— Удряте ме в гърба, копелета такива — озъби се Клей.

Изблъскаха го на открито, домъкнаха го до брега и почти го довлякоха до върбата, където чакаха останалите. Под един здрав клон стоеше кон с увито около седлото въже.

— Ще бъде приятна гимнастика — подразни го шерифът Крейн.

— Върви по дяволите! — отвърна Клей.

— Първо ти, Тагарт.

Крейн даде знак с глава и други двама пристъпиха да заведат Клей до коня. Той се съпротивляваше с всички сили, но не можа да попречи да завържат китките му и да го вдигнат на седлото. Сълзи на ярост замъглиха очите му и трябваше да премигва, защото не можеше да ги изтрие с ръка.

— Я го погледнете! — възкликна някой. — Този глупак плаче като дете.

Клей се изви така, че да може да вижда всеки един от дванайсетте. Познаваше всички по име или по физиономия и запечата лицата им в паметта си. Заради това, което бяха направили, заради онова, което се готвеха да сторят, те заслужаваха същото, каквото заслужаваше и Майлс Джилет. Не че щеше да има кой знае каква полза, ако ги запомнеше. Никога нямаше да има възможност да им отмъсти.

— Нахлузете му въжето — нареди Крейн.

Няколко души държаха Клей да не мърда, докато Санти докара коня до него и наниза примката на шията му. Младият бандит изпитваше огромна наслада.

— Гледай да не се изпоцапаш с лиги — каза той, ухилен до уши.

Верен на думите си, Арт Джейкъби провери възела, после се обърна към Крейн:

— Всичко е готово. Дай заповед.

— Време е. — Човекът на закона кръстоса поглед с Клей. — Ако беше друг, щях да ти предложа цигара или нещо за хапване, дори кафе. Но аз никога не съм те харесвал много, наперено копеле такова. И тъй, адиос. — Вдигна ръка, после я пусна.

Клей чу как някой плесна дорестия кон по хълбока и той скочи напред.

Глава втора

В мига, в който конят се стрелна напред, Клей Тагарт инстинктивно вкопчи крака в запотените хълбоци на животното, но не можа да се задържи здраво. Жребецът се изплъзна изпод него и Клей усети, че пада. Не падна надалеч, на някакви си десетина сантиметра, но въжето се опъна. Примката се затегна, впивайки се в кожата, в гърлото, в трахеята му.

Преди тялото му да увисне с цялата си тежест, Клей пое дълбоко въздух, лицето му се изкриви от болка, когато примката се впи надълбоко, и за миг помисли, че ще откъсне шията му. Някои от преследвачите се смееха, други вече се отдалечаваха на конете си. Той почти не ги забелязваше. Единственото, за което можеше да мисли и което имаше значение, беше да остане жив още няколко секунди. Машинално зарита, после изведнъж спря, защото от клатенето въжето се затегна още повече. Сякаш отдалеч до слуха му достигна приглушен глас:

— Свършено е с бабаита! Не разбирам защо Джилет се безпокоеше толкова. Хайде, момчета! Да се измитаме!

Клей смътно долавяше тропот на копита. Виждаше вихрушки от ситен прах, които се виеха пред него. Гърдите го боляха ужасно, а въжето се извиваше и той се люлееше насам–натам. Преследвачите препускаха през равнината. Само един от тях, Санти, си направи труда да погледне назад и се ухили демонично, преди да изчезне в облака от прахоляк. Десният показалец на Клей мърдаше, като че дърпаше спусък.

Колко ли време бе минало? Той опита да задържи въздуха в дробовете си, но човешката издръжливост има граници. Болката се засили. Струваше му се, че дробовете му всеки миг ще се пръснат. Жадно отвори уста и се помъчи да вдиша, да прекара пресен въздух през ужасно стегнатото си гърло, ала усилието му се оказа напразно. Започна да губи съзнание, клепачите му затрепкаха.

И докато очите на Тагарт се затваряха, няколко чифта тъмни очи равнодушно го наблюдаваха под прикритието на близкия храсталак. Само в едни имаше вълнение. Делгадито гледаше и кимаше, поразен от онова, което бе видял. Погледна към отдалечаващите се бледолики, които изчезваха в облаците прах, а после — към Кучильо Негро и Амарильо.

— Свалете го от въжето.

Двамата яки индианци безмълвно се подчиниха. По-младият, Кучильо Негро, мигновено се качи на дървото. На слънчевата светлина проблесна нож. Амарильо, който чакаше отдолу, подхвана отпуснатия бледолик, преметна го през рамо и затича към гъсталака. Задъхваше се, защото тялото беше по-тежко, отколкото бе очаквал. Тъкмо когато се навеждаше да избегне един клон, десният му крак се заклещи в един открит корен. Той се препъна и падна на дясното си коляно. Тялото на белия човек политна напред и тупна на земята, а Амарильо, неспособен да спре инерцията си, се строполи върху него. Мислеше, че бледоликият е умрял, затова много се учуди, когато той се закашля, заплю и се загърчи.

Изведнъж Делгадито бързо притича до него, наведе се, мускулестите му ръце задърпаха въжето около шията му и малко по малко разхлабиха примката. Бледоликият запъшка шумно и клепачите му трепнаха, но не се отвориха. Лежеше неподвижно, като дишаше дълбоко, на пресекулки.

— Какво да правим с него? — попита Амарильо и докосва парцаливите останки от панталоните му. — Той няма нищо, което да заслужава да се открадне.

— Ще го заведем в нашия кунхганхай.

Амарильо вдигна глава озадачен. Щеше му се да запита дали това е разумно, но замълча. Много пъти Делгадито се бе оказвал майстор на нацекес, на дълбоко мислене, което носеше толкова много полза на самия него и на хората му, затова Амарильо не смееше да му възрази.

— Да бъде както желаеш.

Четирима воини, между които и Делгадито, вдигнаха бледоликия и го понесоха по ивицата рядка растителност, която служеше за граница между планините и равнината. Вървяха повече от миля, после свърнаха на запад, като се движеха предпазливо, тъй като се намираха на открито. Ел Чико изтича напред, за да се увери, че не ги очакват неприятни изненади, а Паскуал остана назад да наблюдава пътеката зад тях. Бяха нащрек, особено сега, когато родната им земя гъмжеше от врагове. Оцеляваха благодарение на своята бдителност. Всеки от тях бе загубил толкова много приятели и роднини, че нито за миг не можеше да се отпусне.

Докато тичаше, Делгадито размишляваше. Той бе слушал с интерес думите на бледоликите, които бяха толкова глупави, та дори за миг не допуснаха, че на няколко мили от тях може да се намира някой друг. Със собствените си очи бе видял как този едър човек с гъста кестенява коса им се бе противопоставил, беше се опитвал да избяга, а после, когато отново го уловиха, не бе показал и следа от страх, докато го мятаха на коня и нахлузваха въжето на шията му. Не, този не! В погледа му не бе видял нищо друго, освен омраза. Дори когато очите му се насълзиха, в тях се четеше само жажда за мъст. Това бе направило впечатление на Делгадито.

Здрачаваше се, когато групата стигна до падината. Жените бяха запалили огньове пред колибите, а децата нетърпеливо чакаха оскъдната вечеря. Няколко от по-големите момчета още пасяха останалите пет коня.

Делгадито се огледа и се изкашля. Окаяното състояние на хората му го караше да заскърца със зъби от мъка, но той нямаше да се поддаде на слабостта. Не! Поздрави едно от по-големите момчета и се усмихна на едно момиченце, като се престори, че всичко е наред. Но знаеше, както и всички останали, че са изпаднали в страшна нищета.

— Къде да сложим това миризливо бяло същество? — запита Чикито, като извръщаше нос от крака, който държеше.

В отговор Делгадито посочи мястото близо до своята колиба и бледоликият бе положен там не много внимателно. Воините се пръснаха. Делгадито се приближи до жена си, която бе клекнала до огъня и дереше заек.

— Оправи го — каза той.

Наведе се ниско и влезе в колибата. Свали лъка и колчана си и точно когато ги подпираше до стената, по-скоро усети, отколкото чу жена си зад себе си.

— Искаш да кажеш нещо ли?

— Нима сме започнали да лекуваме враговете си?

— Може да ни е от полза.

— Бели убиха баща ми и брат ми.

— Не съм забравил.

— Все още ли искаш това от мен?

— Не, иш тиа най. Аз ти казах да го направиш — рече Делгадито и видя как жена му настръхна, но излезе тихо. След малко той седна с кръстосани крака пред колибата, като наблюдаваше как тя изливаше яда си на заека. Насичаше го на парчета така, сякаш бе бледоликият. После, докато месото се печеше, сложи в пръстени чинии ядки и див лук.

Делгадито ядеше мълчаливо, втренчен в далечината. Знаеше, че ще има и други като нея, други, които също нямаше да го разберат, които щяха да възразяват енергично. Например Чикито. Или Фиеро. Трябваше да ги убеди, че е прав, а после да се надява, че не е направил съдбоносна грешка, която може да му струва авторитета, който си бе извоювал с много себеотрицание и мъка.

Паскуал изскочи от мрака.

— Два огъня — съобщи той. — На запад и на юг.

— Ще видя — каза Делгадито, като стана. Изкачи се в горния край на падината, където Ел Чико и Фиеро стояха и се взираха в ярките точки. Огънят на запад сигурно беше на хората, които бяха окачили бледоликия на въжето. Само бели кладяха такива големи огньове, пламъците на които да се виждат на много мили. Този на юг беше много по-малък, но и той не приличаше на индианските.

— Мексиканци — предположи Ел Чико.

— Доста са на север от границата — каза Делгадито, като се обърна, за да тръгне обратно. Според него нито едните, нито другите не представляваха опасност за хората му, тъй че можеше да насочи вниманието си към белия човек. Но не бе направил и две крачки, когато Фиеро[1] заговори.

— Бях излязъл на лов, когато докарахте бялото куче в лагера…

Като придаде на лицето си спокойно изражение, Делгадито бавно се обърна към оня, който му бе причинявал толкова неприятности, колкото не бяха му причинявали всички други воини, взети заедно, Фиеро напълно заслужаваше испанското си име. Характерът му приличаше на опустошителен огън, а когато се ядосаше, беше свиреп като разярена пума. Изключително силен и с остро зрение, той беше най-добрият воин, като се изключи Делгадито. И Фиеро не криеше, че би искал някой ден да измести Делгадито като главатар на групата.

— Кога ще пръснем мозъка му? — запита Фиеро.

— Никой няма да пипа бледоликия! — заяви Делгадито.

— Малко ли е, че такива като него откраднаха земята ни и натикаха повечето от хората ни в резервата? Страхливци ли сме, та да скачаме по тяхна команда само като ни смигнат?

— Този човек не ни е молил за помощ.

— Защо тогава искаш да го оставиш жив?

— След време ще разбереш.

Фиеро изръмжа недоволно.

— Никога няма да те разбера, Делгадито. Когато реша, че вървя по твоя път, ти поемаш по друг и ме объркваш — каза той и се загледа злобно в огъня на запад. — Само по един начин можем да се отнасяме с белите. Трябва да ги убиваме, да унищожим всички, да ги прогоним от родната си земя, за да могат шисиндей да се върнат към някогашния си живот, към обичаите на нашите прадеди и на прадедите ни преди тях.

— Не можем да върнем миналото. Белите никога няма да си отидат.

— Тогава трябва да направим така, че земята да почервенее от тяхната кръв — заяви Фиеро.

Ел Чико промърмори в знак на съгласие.

— Трябва да убием всеки, когото срещнем, включително и кучето, което доведохте тук.

— Твърде много са и са навсякъде — не отстъпваше Делгадито. — Не е като едно време. Можехме да ударим където и когато искаме. Сега трябва да внимаваме и да бъдем на мили далеч, преди белите да разберат какво се е случило.

— Нима шисиндей са жени? — запита Фиеро с възмущение.

Без да каже нищо, Делгадито понечи да се обърне. Не подозираше, че няма да се отърве така лесно, Фиеро го предизвика.

— Отивам да крада коне. Какво ще кажеш?

Делгадито не искаше никой да напуска лагера. Вярно, че бяха изяли почти всичките си коне и останалото месо си разпределяха на дажби, понеже дивечът беше много оскъден. Стомасите им вече рядко биваха сити. Но той не искаше да рискува някой воин да бъде заловен или дори видян, защото щеше да събуди подозрения и можеха да изпратят потеря. Въпреки това не смееше да възрази. Воините бяха свободни да правят каквото си искат и когато си искат. Неохотно потисна надигащия се гняв и рече просто:

— Винаги можем да намерим конско месо.

Фиеро изпъчи гърди и се ухили на Ел Чико, сякаш искаше да каже: „Виждаш ли? Той не смее да ми забрани.“ И като свали лъка си, заяви високо:

— До сутринта ще се върна с достатъчно коне за едно голямо угощение.

Направи една крачка, после спря и се взря в далечината. Погледна първо към единия, после към другия огън. Реши да тръгне към по-малкия и пое в тръс на юг.

Ел Чико се наклони към Делгадито.

— Ще отида с него. Може да има нужда от помощ.

— Ако имах пушка, щях да ти я дам — каза Делгадито с благодарност, защото даването на пушка означаваше много. Избраният да получи подаръка, все едно че му ставаше брат. Той гледаше как по-старият воин изчезна в нощта и когато се спусна в падината, тежък товар падна от плещите му. На Ел Чико можеше да се разчита напълно; той щеше да държи Фиеро под око.

На около четирийсет метра на юг Фиеро се бе спрял да опъне високите си до колената ботуши, за да го предпазват от кактуси. Чу шум от стъпки, които никой бял човек не би чул, и точно когато се изправяше, Ел Чико дотича при него.

— Да ме върнеш ли те прати?

— Не. Ако ме беше поканил, щях да дойда с теб.

— Аз вървя бързо — похвали се Фиеро и пое през пустинята в тръс. Знаеше, че Ел Чико е близък приятел на Делгадито, и никога преди не бе проявявал интерес към него. Все пак Фиеро не отхвърли молбата му. Така той имаше възможност да спечели уважението на другите. Ако успееше, щеше да има за свидетел един от най-близките приятели на човека, когото толкова презираше. Кой по-добре би свидетелствал за умението му пред цялата група?

Двамата се движеха безшумно като духове през мрачната местност. Нямаше луна, но въпреки това виждаха ясно и успяваха да избегнат камъните и сухите бурени по пътя си. Изминаха една миля, после още една, но въпреки това дишаха равномерно, без признак на умора.

Фиеро беше в стихията си. Той жадуваше да напада и убива врагове, да краде всичко, на което можеше да сложи ръка. Баща му го бе учил и на двете изкуства. На десет години бе станал майстор на лъка и ножа. На дванайсет можеше да тича пет мили през пресечена местност и беше готов да пробяга веднага още пет по равен терен. На петнайсет бе убил човек, мексикански търговец, а оттогава броят на жертвите му бе нараснал с десетки, Фиеро много се гордееше с постиженията си и нямаше търпение да ги увеличи.

Колкото по-нататък вървяха, толкова повече Ел Чико се разкайваше. Той бе предложил да тръгне, за да е в помощ на Делгадито, но сега се съмняваше в разумността на постъпката си. Преди няколко луни двама други тръгнаха с Фиеро и само един се върна, затова оттогава никой не бе излизал с него. Загубата на един живот беше лоша поличба и хвърляше сянка върху тоя, който предвождаше нападение. Ел Чико трябваше да се сети за тази смърт и да не избързва.

Вече приближаваха огъня, Фиеро се надяваше да намери мексикански търговци — те бяха лесна плячка, но щеше да се справи и с контрабандисти, макар че те бяха по-опитни и по-предпазливи. А ако лагеруващите се окажеха семейство, тръгнало от северните провинции на Мексико към Тусън, толкова по-добре, Фиеро имаше нужда от жена и като някои други членове на групата жадуваше за мексиканска красавица. Говореше се, че мексиканките можели да влудят мъж с умението си да се любят, и той искаше да провери този слух.

Лагерът бе неразумно разположен — на открито. Очевидно спящите до огъня смятаха, че никой не може да се приближи до тях, без самотният часовой да ги види.

Фиеро спря на петдесетина метра и залегна. През кактусите, бурените и мескита, растящи близо до лагера, всичко се виждаше. Сомбрерото на часовоя показваше, че наистина са мексиканци, и той доволно се усмихна. В южния край на лагера имаше дълга редица коне.

Даде знак на Ел Чико и запълзя, с намерение да заобиколи лагера. На младини Фиеро бе схватлив ученик. Първият урок, който бе научил при нападение на враг, беше, че воинът не бива да прави нищо, докато не определи броя на враговете си, както и броя на оръжията им и нещата, които заслужават да се откраднат. Вторият урок беше свързан с първия: трябваше да се открие всяка слабост на врага, за да бъде използвана.

Този лагер имаше толкова много слабости, че Фиеро почти не вярваше на очите си. Имаше само един часовой и той стоеше с лице към огъня, а не към пустинята; близо до спящите имаше прикритие; конете лесно можеха да бъдат откраднати, защото бяха вързани на едно–единствено въже и никой не ги пазеше.

Фиеро бавно обиколи целия лагер и когато се върна на мястото, откъдето бе тръгнал, залегна.

— Има толкова коне, че ще ни стигнат за седмици — прошепна той.

— Това не ми харесва — отвърна Ел Чико.

— Видя ли нещо, което аз да не съм забелязал? Ако имаме късмет, ще можем да влезем и да вземем каквото си искаме.

— Нещо ме смущава — настояваше Ел Чико.

Фиеро се ядоса на себе си. Как се бе оставил да го подведе! Може би точно това е искал Делгадито, като бе помолил Ел Чико да тръгне подире му — да го убеди да не предприема нападението. Това можеше да се очаква от Делгадито! Този човек беше хитър като лисица, коварен като бял.

— Можеш да се върнеш, ако искаш. Сам ще открадна конете.

Ел Чико огледа лагера. Не можеше да каже какво точно го смущаваше, ала инстинктът му го предупреждаваше, че е опасно да предприемат каквото и да било.

— Е? — подкани го Фиеро.

Ел Чико се колебаеше. Ако си отидеше и по-късно Фиеро се върнеше с конете, щеше да стане за смях пред всички други.

— Не мога да чакам цяла нощ.

— Добре — каза Ел Чико.

— Ето какво ще направим — рече Фиеро и обясни плана си в подробности.

Когато свърши, стана и отново заобиколи лагера откъм южната страна. Там започна да търси нещо, изскубна стрък трева и го пъхна в лентата над очите си. Подреди тревата на челото си, после я наслага на лицето чак до устата си, оставяйки пролука за очите. Така главата му заприлича на същински сноп трева.

Фиеро залегна, остави настрана лъка и колчана си от кожа на американски рис и запълзя към конете. Ръцете му трябваше да бъдат свободни, за да улови някой и да го яхне. По-късно, когато лагерът се успокоеше, щеше да се върне за лъка и никой от мексиканците нямаше да го усети.

Беше усвоил техниката на дебнещото пълзене, която сънародниците му бяха усъвършенствували през десетилетията. С прилепени отстрани ръце и като си служеше само с лакти и колене, той придвижваше тялото си напред с бавни движения. Напредваше малко по малко и ако някой случайно погледнеше към него, нямаше да види нищо друго, освен един най-обикновен сноп трева, полюляван леко от прохладния северозападен вятър.

Фиеро бе вършил това много пъти. Бе дебнал елени и антилопи и се бе приближил до тях дотолкова, че можеше да види как ноздрите им трепкат, когато пуснеше стрелата. Беше преследвал мечки и дотолкова се бе приближавал до тях, че ако пожелаеше, можеше да ги докосне. Ала най-лесно се дебнеха бледолики и мексиканци, които сякаш нямаха сетива, а мозъкът им беше като на двегодишно дете. На Фиеро му се искаше поне веднъж да издебне достоен враг, някой, чиито способности са равни на неговите.

Знаеше, че в момента Ел Чико е заобиколил лагера откъм север. Той трябваше да допълзи толкова близо до часовоя, че да забие стрела в гърба му, ако се размърда, а през това време Фиеро щеше да открадне конете. Сетне Ел Чико щеше да изчезне в мрака, а той да се отдалечи в галоп с добитъка, докато глупавите мексиканци крещят, подскачат и хабят патрони със стрелба във въздуха.

Фиеро се приближи до конете и огледа спящите до тях мъже. Бяха деветима, сгушени в одеялата си, и нито един от тях не помръдна, откакто ги бе съзрял. Стори му се малко странно, че мексиканците са се завили с одеяла в такава топла нощ, защото и те, и бледоликите бяха достатъчно издръжливи, за да спят на открито през лятото. Но тъй като навиците на враговете често го озадачаваха, реши, че това не заслужава особено внимание. Ала сгреши.

Фиеро се приближаваше все повече до тях, мускулите му играеха, дясната му ръка беше близо до дръжката на големия нож. Намираше се на петнайсетина метра от конете, когато видя, че един от спящите, или по-точно, едно от одеялата, леко се размърда. След миг нощта бе разтърсена от нещо като гръмотевица, но всъщност беше едновременната стрелба на много пушки.

Болка парна челото на Фиеро. Усети кръв по лицето си. Като разбра, че е открит и че мексиканците могат да го убият, той изостави всякаква предпазливост, скочи на крака и хукна на юг. Изтрещяха още пушки. Куршумите се забиваха отдясно и отляво в земята. Беше изминал само десетина метра, когато съзнанието му се замъгли и той се строполи.

Ударът от падането върху твърдата земя го свести. Чуваше викове, чуваше и бързи стъпки. Привдигна се на ръце и колене и свърна наляво. Примигваше често, защото кръвта се стичаше по очите му и той не виждаше нищо на повече от няколко крачки. Внезапно земята под него се разтвори и той се търколи в плитко пресъхнало корито на река, дълбоко не повече от височината на бедрата му и широко само колкото плещите му. Но беше достатъчно, за да го скрие временно, Фиеро лежеше неподвижно, по гръб, до слуха му достигаха тропот на копита и звън на шпори. Чуваше и викове на испански, който, подобно на мнозина от неговите сънародници, му беше донякъде познат, както и на английски, който знаеше значително по-слабо.

— Къде се дяна това бастардо[2]? — изрева един мексиканец.

— Изчезна — каза друг.

— Продължавайте да го търсите!

Фиеро очакваше да го открият всеки момент, но мексиканците го търсеха в местност западно от него. Най-после един от тях нададе вик и всички забъбриха възбудено на испански. Бяха намерили лъка и колчана му.

— Трябва да е умрял, докато се е оттеглял! Нямаше да ги остави тук, ако не е бил сериозно ранен — рече някой.

Гласовете и шумът от стъпки се отдалечиха към лагера. Фиеро с мъка се измъкна от коритото. Видя много хора — и мексиканци, и бледолики, което го учуди. А после забеляза и Ел Чико, когото влачеха. Беше ранен и се превиваше от болка. Изведнъж кръвта му кипна. Един от бледоликите, юначага с дълга кафява брада, се приближи до огъня. Щом видя синята фуражка на главата му и извитата сабя, която изтегли, когато улови Ел Чико за ръката, Фиеро най-после разбра, че трябва да изтича до падината и да предупреди хората си. Ала когато се обърна да изпълзи, отново черно було обви съзнанието му и последното нещо, което си спомняше, беше, че падна по лице в калта.

[1] Фиеро — горд (исп.). — Б.пр. ↑

[2] Копеле (исп.). — Б.пр. ↑

Глава трета

Клей Тагарт бавно се свестяваше, изплувайки от тъмна мъгла, която го обграждаше отвсякъде и сякаш забиваше нокти в него, докато най-после изведнъж тя се разкъса. Очите му се отвориха и погледът му се спря на най-чудноватия покрив, който бе виждал досега, нещо странно, направено от тръстики, трева и клонки. Остра болка в гърлото му напомни за бесилото. Рязко се надигна и седна, обзет от паника, после се огледа объркано, мъчейки се да проумее онова, което виждаше. В единия край на колибата имаше съдове и кошници, а в друг ъгъл забеляза купчина одеяла. Близо до входа бе подпряна някаква тояга. Боен боздуган! Разбра какво е, когато през отвора на вратата мина някаква фигура.

Влезе индианка на средна възраст, облечена в дреха от еленова кожа, дългата й гарвановочерна коса се спускаше под раменете. В тъмните й очи проблесна страх, когато срещнат погледа му.

„Апахка! — помисли си Клей и вдигна глава. — Намирам се в някаква дяволска индианска колиба!“ Седеше смутен, а жената се приближи до съдовете и взе един малък. Клей я наблюдаваше със зяпнала уста. Тя го донесе при него, допря устните си до ръба, с което искаше да му покаже, че може да пие от тъмната течност.

— Какво става, дявол да го вземе? — изграка Клей, гърлото толкова го болеше, че му беше трудно да говори.

Входът отново се затъмни и вътре влезе висок мускулест воин.

Първата мисъл, която мина през ума на Клей, беше да сграбчи пистолета си, само че него го нямаше. Погледна надолу и с ужас видя, че е напълно гол, имаше само една апахска препаска. Цялото му тяло беше в резки, подутини и синини. Зачуди се защо не го болят.

— Пий, бледолики!

Клей се втренчи смаяно в мрачния воин с типични черти за суровата раса, която бе виждал няколко пъти, когато бе докарвал добитък в резервата: черна коса, превързана на челото с ивица плат; широко, гладко чело; остър поглед, орлов нос и стиснати тънки устни, които вероятно никога не се бяха усмихвали. Носеше дълга риза с ръкави, препаска и високи мокасини. На кръста му висеше голям нож. Никакво друго оръжие не се виждаше.

— Чуваш ли, пиндах ликой?

Клей кимна тъпо. „Пиндах ликой“ на апахски означаваше „бял човек“. Без да мисли, той взе съда и загълта. Парещ огън изгори гърлото му. Помисли, че ще повърне. Плюейки, понечи да захвърли ядно съда, но спря, защото съобрази, че това може да разгневи воина.

— Добре — изсумтя апахът и посочи с ръка съда. — Изпий всичко. Ще ти стане по-добре.

Макар че би предпочел по-скоро да изгълта конска пикоч, Клей се подчини. Благоразумието му подсказваше, че щом като е в апахска колиба, значи трябва да е в апахски лагер, и в зависимост от това, къде беше разположен лагерът, може би щеше да си има много неприятности. Както гласеше поговорката, изглежда, бе попаднал от трън, та на глог и нямаше ни най-малка представа как бе станало това.

Затова, потискайки отвращението, Клей затвори очи, затаи дъх, отметна глава назад и изгълта бързо отвратителната течност, преди да е вдъхнал противната миризма или усетил горчивия вкус. Като че ли киселина разяждаше вътрешностите му. Започна да му се повдига и сложи ръка на устата си, за да не повърне. Цялото му тяло трепереше.

— Ще се оправиш, бледолики — рече воинът.

Клей подаде съда на жената, без да откъсва очи от мъжа. Тъй като воинът се държеше дружелюбно, той реши, че сигурно не е от дивите апахи. Спомни си, че беше близо до Драконовите планини, когато го окачиха на бесилото, и тъй като планините бяха част от резервата Чирикахуа, предположи, че е в индиански лагер някъде на северозападната граница на територията. Затова се осмели да заговори.

— Кой си ти? Как попаднах тук, дявол да го вземе? Нищо не разбирам.

Воинът не прояви никакво вълнение, докато отговори:

— Аз съм Делгадито.

Тръпка на страх полази по гърба на Клей. Всеки аризонец бе чувал за Делгадито, кръвожаден индианец, който бе напуснал резервата с голям отряд и бе смятан за виновен за множество нападения срещу ферми, дилижансови станции и други пунктове. Той беше завързал няколко мексикански търговци с главата надолу за спиците на колите, а после бе запалил огньове под главите им. Пак той беше избил семейство Клайн, нови заселници в областта, като бе набучил всеки член на семейството на колец от оградата. Изведнъж на Клей му се прииска да се махне оттук! Страшно му се прииска да се махне и погледна към вратата, преценявайки дали ще може да стигне до нея, преди воинът да го хване. Нямаше начин.

— Как твое име, бледолики?

Клей му каза.

— Таг-гарррт — повтори Делгадито, въртейки странната дума на върха на езика си. Като много думи от езика на белите, тя беше непозната и трудно се произнасяше. През шестте месеца, прекарани в резервата, той се бе мъчил всячески да усвои колкото се може повече английския, но резултатът беше отчайващ. Беше се надявал по този начин да научи повече за враговете си и така да открие слабостите им, които би могъл да използва, но единственото, което постигна, беше, че можеше да говори на езика им като малко дете. Опита с първото име.

— Калей.

При други обстоятелства, ако чуеше един от най-страшните апахски главатари да произнася името му като двегодишно дете, щеше да се разсмее. Клей погледна жената, която стоеше неподвижна като статуя, после — Делгадито. Не можеше да проумее защо още беше жив. Индианецът мразеше белите и сигурно искаше да ги види всичките до един хвърлени за стръв на лешоядите. Затова не можеше да проумее как беше оживял. Би трябвало да е мъртъв, а седеше тук, страшно изнемощял, изранен и гладен, ала жив. Имаше голяма вероятност да остане жив.

Откакто се бе свестил, за пръв път Клей мислеше за Майлс Джилет. От обзелата го изведнъж омраза лицето му почервеня като морков. Пръстите му се свиха. Представи си как стиска гърлото на Джилет.

— По-късно говорим — каза Делгадито и се обърна да излезе. Спря, когато бледоликият произнесе името му.

— Не зная какво си наумил, но искам да говоря сега, докато съм още жив. Искам да поговорим за една сделка.

— Сделка? — повтори апахът, учуден от тази молба. Тагарт не беше търговец, беше сигурен в това. Делгадито искаше от него едно–единствено нещо и беше уверен, че той ще го направи.

— Аз имам малко земица източно от Тусън — обясни Клей. — Всичко, което притежавам, ще бъде твое, ако ме пуснеш. — Унизително беше да разменя живота си, но беше готов на всичко, абсолютно на всичко, за да получи свободата си и да може да си отмъсти за Джилет. — Всичките си коне, всичкия си добитък ще ти дам без пари и няма да обеля дума пред пазителите на закона или пред армията.

Това беше съвсем неочаквано. Делгадито умееше да преценява характера на човек и беше разбрал, че пленникът му не е страхливец. Тагарт не молеше за живота си. В гласа на едрия бледолик нямаше страх. Ала имаше нещо друго. Той се взря в очите му и видя в тях яростен гняв, насочен не към него, а към някой друг, същия гняв, който бе видял при обесването му. Индианецът не познаваше човек, изпълнен с толкова много постоянно пламтящ гняв. Дори в погледа на Фиеро имаше моменти на спокойствие.

— Знам какво мислиш — рече Клей. — Смяташ, че лъжа, че се опитвам да те измамя, за да спася кожата си. — Замълча за миг. — Впрочем аз няма да имам нужда от нищо, след като свърша онова, което имам да върша, тъй че какво значение има дали ще ти дам това, което искаш? Може всякакъв да съм, но не съм лъжец. Думата ми е гаранция.

— Гаранция? — повтори Делгадито.

— Устата ми говори честно — обясни Клей.

— Да. Виждам, бледолики. Но аз не иска нито ранчо, нито добитък.

— Какво тогава? Пари? Нямам много, но каквото имам, е твое.

— Какво послужат нас пари?

— За пушки? Или пистолети? — каза Клей и се поколеба. Винаги бе мислил, че всеки, който продава огнестрелно оръжие на индианци, заслужава да бъде набучен жив на кол върху мравуняк, но този случай беше специален. Ако не успееше да убеди този беглец от резервата да приеме предложението му, никога нямаше да може да си отмъсти на Джилет. — Мога да ти дам тези, ако искаш.

— Друг път, да — рече Делгадито някак тъжно.

— Искаш да кажеш, след няколко дни? След една седмица? Или как се изразявате? — Клей се замисли за момент. — След една луна? След колко време?

— Не много. Никога.

— Не разбирам.

— Можеш да вървиш?

— Къде да вървя? — запита Клей подозрително. Нямаше вяра на червенокожия, а бе чувал достатъчно за хитрия апахски ум, за да подозира коварство на всяка крачка.

— Ела — каза Делгадито и посочи с ръка към входа. От отношенията си с бледоликите бе разбрал как мислят те и знаеше, че за да накара този бледолик да направи каквото искаше, трябваше да покаже защо иска да бъде направено. Иначе Калей щеше да се опъне.

Клей не виждаше друг изход, освен да се подчини. Като се опря с две ръце на земята, той се привдигна и с изненада установи, че е по-силен, отколкото бе очаквал. Забеляза друг съд, който се търкаляше близо до мястото, където бе главата му допреди малко върху одеялото, съд, по който имаше изсъхнали следи от същия буламач, с който го беше поила жената, и заключи, че тя му е давала от него и докато е бил в безсъзнание. Каквато и да беше тази ужасна настойка, тя бе подействала чудотворно на организма му. Чувстваше се толкова силен, че можеше да се бори с мечка. Но се придвижваше бавно, държейки под око ножа на воина.

Делгадито видя това и очите му светнаха от радост. Ето бледолик, който заслужаваше уважение, разсъждаваше той, достатъчно умен, за да не се доверява на врага, колкото и дружелюбен да изглеждаше. Той се дръпна настрана, за да може Калей да излезе пръв.

Клей замига на яркото следобедно слънце. Установи, че се намира в просторна падина, в която бяха издигнати много други индиански колиби, и видя десетки апахи, заети с всекидневната си работа. Край един поток имаше няколко жени, които се взираха в него и хихикаха. Яки воини го гледаха така, сякаш мереха скалпа му.

Делгадито чу смеха, видя, че пленникът му изглежда смутен, и като сметна, че жените заслужават порицание, с един поглед ги накара да млъкнат.

— Колко време бях в безсъзнание? — запита Клей.

Апахът посочи слънцето, сетне направи широко движение с ръка от хоризонт до хоризонт.

— Един ден?

— Ний поговори — рече Делгадито, който искаше по-скоро да минат на най-важния въпрос. — Аз… — продължи той, но спря, като се мъчеше да намери подходящата дума. Спомни си за многото разговори, които бе водил с агента, и от тях подбра думата, която се надяваше да е точна. — Сега обясни.

— Какво ще обясниш?

— Защо взехме теб. Защо спасяваме бледолик — каза Делгадито. — Ако не ние, ти умре. — Нарочно наблегна на факта, че му бяха дошли на помощ, за да получат благодарността му, и, изглежда, успя.

— Радвам се, че сте направили това — рече Клей, — макар че, да пукна, но не мога да проумея защо.

— За мир.

— Какъв мир?

— Нашият мир — каза Делгадито и обгърна с ръка лагера.

— Искаш да кажеш, че вие искате да помолите за мир правителството? — запита Клей недоверчиво и без да мисли, добави: — И имате тази дързост, след всичко, което сте направили? — Неволно се стегна, очаквайки апахът да избухне, но той не реагира.

— Ти виж защо — рече Делгадито. — Погледни.

— Къде да погледна?

— Погледни! — настоя Делгадито.

Объркан, Клей огледа селището. Видя само един типичен апахски лагер, приличащ на ония, през които понякога бе минавал, когато доставяше добитък на резервата. Същите кугюлообразни колиби и мрачни зловещи мъже, същите отрудени жени и мръсни деца. Нямаше нищо необикновено.

— Не виждам… — каза той.

— Огледай по-добре.

Раздразнен, Клей бавно се завъртя, изучавайки всичко. Беше направил полукръг, когато разбра и се дръпна като ужилен. Всъщност този лагер не беше като другите. Имаше различия, очебийни дори за човек като него, който познаваше слабо живота на апахите.

Доколкото помнеше предишните лагери, колибите на този бяха по-лошо построени. Може би бяха липсвали подходящи материали или пък бяха бързали при строежа, но в стените зееха пролуки, през които можеха да проникват вятър и дъжд, а някои от жилищата бяха направени от толкова сухи клони и трева, че една заблудена искра от огън за миг щеше да ги подпали.

Забеляза и друго — облеклото на тези апахи беше протрито и парцаливо. Ризи, дрехи, мокасини — всичко беше окъсано или протрито напълно на места и много по-мръсно от апахските дрехи, които помнеше. Самите апахи бяха мръсни, а някои направо бяха отвратителни, вероятно рядко отделяха време за чистотата си.

Накрая Клей разбра, че това са най-мършавите апахи, които бе виждал някога. Все пак мъжете бяха яки по стандартите на белите, но бяха по-слаби от воините в резервата. Същото беше с жените и децата, които изглеждаха дори по-зле. Някои от жените бяха само кожа и кости, а много от децата, които ходеха голи до кръста, бяха толкова слаби, че ребрата им се брояха.

— Какво искаш да кажеш, дявол да го вземе? — рече Клей.

— Сега разбираш? — запита Делгадито.

— Твоите хора гладуват.

— Да, мои хора гладни. Някога изобилно храна. Някога изобилно дивеч. — Делгадито протегна ръка към пет мършави коня. — Погледни. Изяжда по един всеки ден. Кога свършат, ний още по-гладни.

Клей видя възможност да се опита още веднъж да го убеди.

— Ето още една причина да приемеш предложението ми. Моят добитък ще храни отряда ти много месеци.

— Къде крием много добитък? — отвърна Делгадито. — Армия дойде. Войници проследят нас, намерят нас, избият нас. Не! — Той гледаше едно момиченце, което смучеше спаружено парче корен. — Трябва мир. Искаме живее в резерват.

— Правителството ще се зарадва много, когато му кажете.

Делгадито се обърна.

— Ти му кажи.

— Аз ли? — изненада се Клей.

— Армия вярва теб. Кажи Делгадито спасил. Кажи Делгадито добър приятел. Армия няма накаже хора на Делгадито.

Най-после Клей разбра и пресметливият план на апаха го накара да отметне глава и да се разсмее. Този хитър мошеник го бе спасил от обесване, за да говори от името на бандата. Като се имаше предвид как армията се отнасяше към изменниците, Делгадито щеше да бъде застрелян мигновено, само ако посмееше да си покаже лицето някъде в резервата. Същото важеше и за другите воини. Делгадито имаше нужда от посредник и бе избрал Клей.

— Защо се смееш, бледолики?

— Ти си омбре, който ми допада — заяви Клей облекчен, като разбра, че няма да бъде убит. Ако сътрудничеството с апахите му помогнеше да постигне жадуваното отмъщение, тогава, ей богу, щеше да направи всичко, каквото поискат, и нямаше да придиря.

Делгадито не разбра напълно думите му, но долови дружелюбния тон.

— Ти говори на армия? Ти помогне нас?

— Разбира се — каза Клей, толкова доволен от развоя на нещата, че се ухили като идиот, но в същия миг му дойде наум една смущаваща мисъл. Заради Джилет пред закона той беше престъпник и го издирваха. Затова бе избягал, гонен от преследвачите. Ако армията узнаеше, щяха да го оковат във вериги веднага щом се покажеше, а после щяха да го предадат на шерифа Крейн. Тогава щеше да бъде още по-зле, защото следващия път Крейн веднага щеше да го обеси.

— Нещо лошо има? — запита Делгадито, като забеляза помръкналото лице на бледоликия.

— Не. Нищо няма — излъга Клей. Ако кажеше истината, щяха да го убият. Ако апахите разберяха, че не може да им бъде полезен, нямаше причина да го държат жив.

— Добре. — Делгадито огледа лагера. Не можеше да скрие чувствата си, като виждаше окаяното положение на своите хора. Колкото и да бягаха, колкото и да се биеха, доникъде не биха стигнали, нищо не биха сполучили да направят. Дрехите им бяха дрипави, стомасите им често плачеха за храна и не се радваха нито на миг спокойствие. Преследвачите на армията можеха да ги намерят всеки момент.

Бягството от резервата Чирикахуа на времето бе изглеждало правилно, ала сега Делгадито дълбоко съжаляваше, че бе убедил хората си да го последват. Когато армията тръгна по петите им, бяха поели към Мексико, като воините водеха на всяка крачка бой, за да забавят преследвачите, за да могат жените и децата да се доберат благополучно до Мексико.

Делгадито мислеше, че на юг от границата ще бъдат в безопасност. Знаеше, че на американската войска рядко се разрешаваше да прекоси странната, невидима линия, която бледоликите приемаха за своя граница. Знаеше също колко неопитна и некадърна е мексиканската армия. Той възнамеряваше да се скрият далеч в планините и да живеят там необезпокоявани, но не се бе съобразил с ловците на скалпове.

Южно от границата имаше два мексикански щата, из които апахите бяха бродили свободно. Единият от тях, Чихуахуа, беше в приятелски отношения с племето на Делгадито. Ала другият, Сонора, открито бе обявил война на всички индианци и дори плащаше награда за индиански скалпове — независимо дали са на мъж, жена или дете.

В резултат от това сега свирепи банди от ловци на скалпове бродеха из Сонора да търсят жертви. И за тези убийци нямаше значение кого причакват. Делгадито беше чувал да разправят, че много мирни индианци тайно били нападани и избивани, а косите им — предавани на властите за паричната награда.

Намерението на Делгадито да избяга в Мексико бе осуетено именно от една такава шайка главорези, Фиеро и неколцина други искаха да се бият с ловците на скалпове, но Делгадито, загрижен за семействата им, ги бе убедил да се оттеглят към Драконовите планини. Не беше сигурен, че хората му ще оцелеят в такава схватка. Онези, които се прехранваха от вземане на скалпове, безспорно бяха свирепи, можеха да се препитават от земята почти толкова, колкото самите индианци. Мнозина бяха метиси, които мразеха индианската си половина от своето родословие. Те бяха жестоки, не биха се поколебали да убият и пеленаче, а Делгадито не искаше да предизвиква съдбата, като се сблъска с тях.

Затова сега стоеше тук, мечтата му за спокойно убежище бе разбита, надеждата му за бъдещето на сънародниците му — попарена. Беше паднал толкова ниско, че разчиташе на помощта на един бледолик да му уреди среща с армията. Омръзнало му беше да бяга, омръзнало му беше да се бие, от него беше останала само черупка от някогашния воин и той го знаеше.

Точно в този миг се приближи Кучильо Негро.

Клей беше наблюдавал жените при потока, но като се обърна към Делгадито, с учудване видя, че при тях бе дошъл друг воин — безшумно, без ни най-слабо скърцане на кожени подметки, съвсем неочаквано. Сякаш беше изплувал от въздуха.

— Фиеро и Ел Чико още не са се върнали — докладва Кучильо Негро. — Ти каза да ти съобщя.

— Къде може да бъдат? — замислено рече Делгадито. — Няма по-ловък конекрадец от Фиеро. Колкото и много да е откраднал, трябваше да се е върнал досега.

— Да ги потърси ли някой?

— Помоли Паскуал. Той се ориентира по следите най-добре от всички нас.

Тъкмо когато Кучильо Негро се канеше да затича, един кон изцвили и двамата мъже спряха да погледнат петте животни. Два от конете бяха вдигнали глави с щръкнали уши и гледаха на запад. Делгадито се извърна към края на падината, където на пост стоеше Асул.

— Всичко наред ли е? — подвикна той.

— Да — отговори Асул, тонът му издаваше отегчение.

Делгадито се обърна към бледоликия.

— След три съня ние отиде в резерват. Ти дойде с нас.

— Както желаете — отвърна Клей. Откровено казано, той нямаше избор, трябваше да се примири с положението и да се надява, че армията няма да го хвърли в ареста.

Същият кон изцвили отново.

Делгадито се завъртя кръгом и се взря в добичето, заклевайки се мислено да го сложи в казана за готвене още тази вечер, ако не престанеше да ги тревожи безпричинно. Виновникът, дорест кон, останал само кожа и кости от глад, отново гледаше на запад. Без много–много да му мисли, Делгадито се изкачи до ръба на падината и впери поглед над пустата местност. На запад зееше пресъхнало, голо речно корито, ако не се смятаха няколкото кактуса и бурени. На север стърчаха кафеникави хълмове, безжизнени като пустинята на юг. Нищо не помръдваше. Не виждаше причина за безпокойство.

Асул се приближи.

— Нещо лошо ли има?

— Довечера ще изядем коня — каза Делгадито и се обърна, но не бе направил и две крачки надолу по склона, когато горещият въздух бе раздран от един–единствен изстрел, който идваше от запад. Капки кръв опръскаха врата му. Той се завъртя и ръката му се насочи към ножа точно когато Асул с разперени ръце, с пръснато от големокалибрен куршум чело, се строполи върху него. Делгадито се помъчи да вдигне ръце, ала падна от тежестта и инерцията, а в същото време от всички страни го оглушиха и диви крясъци, вой и стрелба.

Лагерът беше нападнат.

Глава четвърта

Клей Тагарт стоеше точно там, където го бе оставил Делгадито, съвсем на открито. Така бе изложен на показ и всеки можеше да го види. Болезнено усети това още с първия залп и когато куршуми започнаха да се забиват в земята около него, един от тях одраска лявото му бедро. Парещата болка надделя над първоначалния му шок и той успя да се мушне зад една близка колиба, когато втора безредна стрелба покоси зашеметените апахи.

От всички страни на падината се появиха мъже, мрачни, сеещи смърт мъже, бели, мексиканци и метиси, всички до един въоръжени с най-новите уинчестъри и пистолети. Те не отправяха закани и предупреждения, а просто косяха със студена, методична точност.

Прилепен о земята, Клей чуваше тропота на копита. Виждаше ездачи, които нахълтваха в падината, стреляха и отново зареждаха. Някои размахваха с диво ликуване саби или ками. Апахите се съвземаха, воините се съпротивляваха, докато жените събираха децата си и се опитваха да избягат.

Клей нямаше представа какво става. Главорезите, нападнали лагера, не бяха редовна войска, нито имаха вид на обикновени граждани. Не, те всички до един бяха закоравели убийци.

Един от нападателите беше пронизан със стрела, но в отговор воинът бе надупчен с куршуми. Някаква жена, която се опитваше да изведе момиченцето си на безопасно място, бе простреляна в главата. След няколко минути детето беше стъпкано от конски копита. Три други деца бяха разкъсани от куршумите.

Клането беше ужасно, неописуемо. На всеки един ранен или убит от нападателите падаха покосени по четирима-петима апахи. Клей никога не бе виждал такова нещо. Той беше поразен от тази касапница. Но внезапно пред колибата се появи ездач, забеляза го и със самодоволна усмивка понечи да вдигне пушката си.

— Аз съм бледолик! — извика Клей, мислейки, че това ще го спаси. Но за негово изумление ездачът не се стъписа. Той разбра, че ако направи нещо, ще бъде застрелян, затова единственото, което му дойде наум, беше да скочи на крака и да хвърли пръст в муцуната на коня.

Жребецът с цвилене отскочи назад и се изправи на задните си крака. Ездачът бе принуден да свали пушката си и да дръпне здраво юздите, за да запази равновесие.

Така Клей спечели ценни секунди, които му трябваха, за да се обърне и да избяга зад колибата. Край него изсвистя куршум. Някаква жена наблизо изпищя. Деца плачеха, мъже ругаеха гръмогласно на няколко езика. Непрекъснато бойни възгласи раздираха горещия въздух. Същинска лудница!

Клей притича покрай някакъв храст, погледна нагоре и съзря един мексиканец със сомбреро, който се целеше в него. Стрелна се наляво и точно когато пушката изтрещя, той залегна зад кактуса наблизо. Стрелецът отмести пушката и се прицели в един апах. Клей се изправи и побягна на юг. На склона видя един воин, близо до него друг — мъртъв. Във воина, който скочи върху някакъв ездач като разярена пантера, Клей позна Делгадито.

Ездачът с прошарена коса така и не разбра какво се стовари върху него. Той беше обърнат с гръб към склона и стреляше в група бягащи жени, когато апахът падна върху коня му зад седлото, улови го за косата и преряза гърлото му с точен, бърз замах. Делгадито веднага изблъска ездача, плъзна се към предната част на седлото и препусна към друг противник.

Клей гледаше смаяно как Делгадито насочва коня право към друг враг. От сблъсъка двете животни се строполиха и ездачът беше затиснат под своя кон. В последния момент смелият апах се хвърли върху врага, който се опитваше да се измъкне изпод коня, и го уби.

Навред в падината се бяха завързали ръкопашни схватки. Воините бяха по-малобройни, положението им беше безнадеждно и все пак се биеха с настървение, с което нападателите едва ли можеха да се справят. В съпротивата на апахите имаше фанатична ярост, разпалвана от опасността, която грозеше жените и децата им. Приличаха на истински дяволи и като че ли засега удържаха напора на нападателите.

Клей обаче разбираше, че изходът на боя е предрешен. Трябваше да се измъкне оттук, преди воините да бъдат избити. Щом главорезите свършеха с мъжете, щяха да се насочат към жените и децата — да не говорим за него, ако още беше жив.

Формата на падината улесняваше нападателите — тясна при отвора и по-широка до потока. Очевидно апахите бяха избрали това място, тъй като то представляваше отлично скривалище за такава група. В случай на опасност вероятно разчитаха на постоянната си бдителност. Но този път бяха заварени неподготвени.

Склоновете не бяха много стръмни и мнозина можеха да ги изчакат. Но беше трудно да се тича по нанагорнището, тъй като пръстта беше рохкава и хлъзгава. Растителността беше рядка, макар че от западната страна сухи храсти предлагаха слабо укритие.

Клей беше залегнал и изучаваше ръба на падината. Следеше нападателите. Не бяха толкова много, колкото му се беше сторило отначало, но предостатъчно, за да избият апахите в падината, приклещени в нея като в капан. Повечето бяха по-близо до колибите, отколкото до изхода от падината. Изведнъж Клей забеляза около десетметрово пространство, където нямаше стрелци. Точно там имаше един сух храст.

Той се насочи натам. Измина три-четири метра и погледна зад себе си. Страхуваше се да не го открият. Наблизо беше Делгадито, вкопчен в смъртна схватка с як метис. Двамата се разделиха. Метисът се прицели с револвер и стреля в упор, но кой знае защо, пистолетът направи засечка и в следващия миг индианецът заби ножа си в гърдите му. Делгадито измъкна окървавеното оръжие, обърна се и затърси с очи друг враг, с когото да се бие. Откъм източния край на падината изтрещя мушка, апахът се олюля, политна назад и се препъна в един камък.

Дълго след това Клей Тагарт не можеше да намери задоволително обяснение за себе си или за някой друг какво точно го накара да му се притече на помощ. Би трябвало да продължи нататък, да спаси собствената си кожа. Но тогава Аризона никога нямаше да узнае за този ужасен период от ранната си история, известен като Царуването на Белия апах.

Може би защото Делгадито бе пощадил живота на Клей. Може би защото жената на Делгадито се бе грижила за него. Или може би защото Клей наистина изпитваше някакво приятелско чувство към „бича“ на Югозапада. Каквато и да беше причината, вместо да побегне, Клей се обърна и затича към мястото, където лежеше Делгадито. Струя кръв бликаше от дълбока резка на слепоочието му, ала апахът още дишаше. Той коленичи, пъхна яките си ръце под тялото му, напрегна се и се изправи. От тежестта коленете му едва не се огънаха.

После бързо пое на югозапад. С товара си беше лесна мишена, но по някаква прищявка на съдбата апахите избраха точно в този момент да предприемат контранападение срещу стрелците, наредени по западния край на падината. Като видяха, че техните хора са в опасност, ездачите и убийците по източната страна насочиха огъня си към атакуващите воини.

Клей беше преполовил пътя до храста, когато, стъпвайки на острата издатина на един назъбен камък, осъзна, че не е обут нито в ботуши, нито в обувки. В суматохата напълно бе забравил за това. Наложи си да не мисли за болката и продължи нататък. Горещата земя пареше ходилата му. Като по чудо успя да стигне до храста. Но оттам не можеше да наблюдава битката в падината, затова, като стисна още по-здраво Делгадито, бързо мина от другата страна. Тънки клони се впиваха в тялото му. Имаше чувството, че бръсначи режат краката му.

После Клей се озова пред голия склон; трябваше да се покатери до ръба с Делгадито на гръб. Тръгна нагоре, като на всяка крачка забиваше петите си в рохкавата пръст, мускулите на краката му се напрягаха докрай. Няколко пъти се подхлъзна, а веднъж падна по коляно, като прехапа устни, за да не извика от болка.

Изведнъж чу пронизителен вик и погледна назад. Един от нападателите, исполин с кафява брада, който носеше юнионистка фуражка[1], беше хванал едно малко дете и го насече със сабята си, а майката безпомощно го удряше и викаше като обезумяла. Мъжът захвърли презрително детето, завъртя се рязко и едва не обезглави жената.

Точно на това място склонът се бе изронил и образуваше улей, по който се спусна Клей. Затъркаля се презглава, като вдигаше вихрушка от прах. Беше изпуснал Делгадито и тялото на апаха се беше устремило надолу по склона.

Клей скочи на крака и отново го вдигна. Тъй като на север и изток бяха нападателите, а на юг — пустинята, за него оставаше да се движи само на запад. Тичаше с всички сили, като се мъчеше да избягва камъните и кактусите, които раздираха нозете му. В падината стрелбата, воят и крясъците бяха достигнали връхната си точка.

Клей се насочи към едно пресъхнало речно корито, като от време на време хвърляше поглед назад. Всеки момент очакваше в гърба му да се забие куршум, но стрелците по края на падината бяха толкова заети да стрелят по апахите, че не си правеха труд да погледнат назад. По едно време, когато отново погледна назад, се препъна в малък кактус и силно стисна зъби, за да не извика от болка! Добра се до коритото и бързо свърна зад един храст.

Щом се скри от нападателите, остави Делгадито на земята и се тръшна до него. Внимателно заизважда бодличките, които стърчаха от палеца на крака му, и се замисли за човека с фуражката на юнионистката армия. Кой знае защо му се беше сторил познат. Беше сигурен, че никога не се бяха запознавали, но предполагаше, че трябва да е чувал за него. По-късно, когато изскубна и последното трънче, Клей си спомни.

Беше Бен Джонсън, един от най-прочутите ловци на скалпове на юг от границата. Дезертьор от юнионистката армия, след войната се бе добрал до Тусън, беше си спечелил омразата на почти всички и преди няколко години бе избягал в Мексико, след като бе убил невъоръжен златотърсач в една кръчма. Последното, което Клей беше чул за него, бе, че Джонсън е главатар на шайка, която работи за правителството на Сонора, като преследва апахи и представя скалповете им срещу големи награди.

Но Клей не знаеше, че сега Джонсън действаше и на север от границата. „Може би — помисли си той — това е за пръв път.“ За беда Клей се намираше на неподходящо място в неподходящ момент и имаше голям късмет, че още е жив. Но докога? Щом ловците на скалпове свършат с избиването на апахите, може да се пръснат да претърсват околността. Трябваше да продължи да върви.

Делгадито съвсем се беше отпуснал. Клей с мъка го вдигна от земята, но щом тръгна, краката му се подгънаха от товара. Хвана го по-здраво, после се устреми напред, броейки всяка крачка, която го приближаваше до спасяването на кожата му, до избавлението му. Слънцето обгаряше жестоко гърба му, така го печеше, че пот течеше от него като из ведро. Краката и гърбът го боляха, но въпреки това не можеше да спре.

Беше загубил всякаква представа за времето. Трябваше на всяка цена да продължава да върви и продължаваше дори когато започна да отпада тялом, когато всяка крачка беше мъка за него. Стараеше се да върви равномерно, като местеше първо единия крак, после другия, съсредоточаваше вниманието си само върху краката, продължавайки тромаво да се мъкне много време след като повечето други хора биха се отказали.

Непоносимата горещина сломи Клей. След няколкочасов вървеж крайниците му тежаха като олово, погледът му се замъгли, а краката го боляха толкова силно, че имаше чувството, че са изтръпнали. Гърлото му беше ужасно сухо, устните му започваха да се напукват. В гърдите му бушуваше адски огън, който затрудняваше дишането му. Отваряше уста, но в гърдите му влизаше само повече огън. Съвсем изнемощял, едва държейки Делгадито, той се препъна, опита да се изправи, препъна се пак и се строполи на земята.

Клей виждаше как земята се приближава бързо към лицето му. Понечи да смекчи падането с длани, но след всичко преживяно беше твърде слаб, за да вдигне ръце. Последното, което си спомняше, беше страшната болка в слепоочието и усещането, че дробовете му всеки момент ще пламнат.

Прохладният ветрец, който облъхна лицето на Делгадито, го върна отново към живот. Той седна, огледа се объркано и направи опит да стане. Ала в същия миг сякаш свредел се вряза в главата му и той се преви от болка. Пръстите му откриха причината — дълбока рана от куршум в слепоочието. Ако бе влязъл малко по-надълбоко, щеше да бъде мъртъв.

Делгадито събра сили да изтърпи страданието. От ранно детство момчетата от племето му биваха приучвани да търпят стоически голяма болка. Животът им и животът на съплеменниците им често зависеше от тяхната издръжливост, тъй като един-единствен вик би бил достатъчен, за да привлече врага.

Сега Делгадито се привдигна на колене, ала беше толкова слаб, че трябваше да се подпре с ръце. Над главата му блещукаха звезди. От северозапад повяваше вятърът, който го бе свестил. На изток висеше пълна луна. Когато погледна наляво, с изумление, потресен, видя, че бледоликият лежи наблизо. Огледа се и разбра, че са на много мили далеч от лагера, в дива местност, където често бе ходил на лов за антилопи. Как бяха попаднали тук, чудеше се Делгадито. Не помнеше нищо след изстрела.

Единственото логично обяснение беше, че други са ги изнесли от падината, ала когато най-после успя да стане, не видя никой наоколо. Бяха само бледоликият и той. Наведе се и сложи ръка до устните му. Едва-едва дишаше, значи беше жив.

Делгадито се изправи и направи малък кръг, все още убеден, че някои от хората му са го спасили. Огледа земята, орловите му очи лесно разчитаха следите по пръстта. За негова изненада откри само един вид следи — на бледоликия, необикновено дълбоки, толкова дълбоки, явно той бе носил нещо тежко. Или някого.

Делгадито коленичи до Клей Тагарт. Сега знаеше кой го е спасил и че той бе причината бледоликият сега да е изтощен. Озадачен, апахът се втренчи в бледото лице на единствения бял, към когото бе проявявал досега известно съжаление, и то само защото искаше да използва този човек за своите цели. Защо, запита се той, бледоликият бе постъпил така? Та те бяха смъртни врагове. Би трябвало да остави Делгадито да бъде скалпиран и заклан, а не да го спасява.

Дълго стоя воинът закован на това място, гледайки втренчено. После стана, потърси наоколо плосък камък с подходящи размери и гладки краища и се завзира в мрака да открие определен вид кактус. Наложи се да отиде далеч, докато най-сетне намери кактуса с бъчвовидната форма. Коленичи до растението и грижливо застърга с камъка, внимавайки да не се убоде с бодлите. Нож би свършил много по-добре тази работа, ала неговият бе изчезнал.

Най-сетне Делгадито отряза голямо парче заедно със значителна месеста част. Изправи се и тръгна обратно към мястото, където бе оставил бледоликия. Някой по-неопитен би се загубил, неспособен да разбере къде е север и къде е юг, ала Делгадито се ориентираше от положението на звездите и от изключителната си памет за терена, за да стигне до точното място.

Клей Тагарт лежеше на една страна и все така дишаше едва-едва. Делгадито се наведе и го претърколи, после го разтърси грубо. Тъй като оня не реагира, разтърси го пак.

Клей имаше чувството, че устата му е стисната в менгеме. Смътно усети полъх по тялото си и силна болка в краката. Отвори очи, видя в мрака мургавото лице на апах, мержелеещо се над него, и понечи да скочи разтревожен. Спря го познат глас.

— Смучи, Калей.

— Какво? — промълви Клей, но съжали, че бе заговорил, тъй като устните му пламнаха от болка.

— Смучи — повтори Делгадито и вдигна парчето от кактуса към устата на белия човек.

Клей понечи да се отдръпне, но реши да не се противи. Воинът се опитваше да му помогне. Затова разтвори устни и вкуси от редкия, воднист сок на кактуса. Искаше да впие зъби във влажния пулп и да го изгълта, но апахът му бе казал да смучи, затова само смучеше. Количеството, което погълна, бе малко, но в замяна на това беше най-освежителната течност, с която Клей бе утолявал жаждата си. Когато свърши, попита:

— А ти?

— Аз пия по-късно — каза Делгадито и хвърли кактуса настрана. — Ела. Сега вървим.

— Къде ще отидем? — запита Клей, когато воинът го улови за лакътя и го вдигна на крака. Ходилата го боляха толкова много, че едва не падна. Струваше му се, че върви по счупени стъкла.

— Мои хора. — Обръщайки се, Делгадито направи една крачка, ала бе принуден да спре, защото Клей сграбчи ръката му.

— Стой, приятелю! Не можем да тичаме така посред нощ. Трябва да почакаме да се разсъмне, когато ще можем да виждаме какво правим.

— Аз вижда добре — рече Делгадито. Пак понечи да тръгне, ала бледоликият отново го спря.

— Ти не слушаш — каза Клей. — Не видя това, което видях аз, след като те удариха. Чудо би било, ако някои от твоите хора са още живи.

— Чудо?

— Пръст божи — обясни Клей. Когато воинът с нищо не показа, че го е разбрал, допълни: — Волята на Великия дух, или както го наричате там.

— Ний тръгваме — рече Делгадито и измъкна ръката си. Намекът за духове нямаше никакъв смисъл за него. Бледоликите бяха невежи в това отношение и не знаеха нищо за Гансовете. Веднъж обсъждаше тези въпроси с агента в резервата и с изумление узна, че белият бог учел, че всички хора трябвало да се обичат и когато ги удряли, винаги трябвало да обръщат и другата си буза. Тази идея беше невероятно смешна, просто още един пример за странните обичаи на американците.

Всеки от племето на Делгадито знаеше, че има само две добродетели с истинско значение: да откраднеш, без да те хванат, и да убиеш, без да те убият. В свят, пълен с врагове, това бяха единствените способности, които осигуряваха оцеляване. Всичко друго беше от второстепенно значение.

Затова сега, като чуваше Калей да говори така глупаво, апахът продължаваше да върви. Не се чувстваше задължен към белия човек. Ако ранчерото го последваше, добре. Ако ли не, за Делгадито и това беше добре. Той знаеше, че бледоликият го бе спасил, ала тази му постъпка не го свързваше с него като брат. За Делгадито те все още бяха врагове, намиращи се във временно примирие. Той не бе донесъл кактуса от доброта. По-скоро бе искал този човек да закрепне достатъчно, за да поеме обратния път, и знаеше колко ободрителен може да бъде пулпът.

Клей бе втренчил поглед в широкия гръб на апаха, размишлявайки дали да тръгне с него. Почти бе решил да му каже да върви по дяволите, но после огледа осветената от луната местност и разбра, че има само смътна представа къде се намира и как да стигне до най-близкото селище. Когато слънцето изгрее, може би ще успее да се ориентира, но колко ли ще издържи сам?

Колебанието на Клей свърши, когато той погледна захвърления кактус. Делгадито му бе направил добро, като му го бе донесъл. Бе направил още едно усилие да го съживи, като му даде нещо подхранващо. Най-малкото, което Клей можеше да направи, беше да се довери на воина и да му подаде ръка за дружба.

— Чакай — подвикна той, бързайки напред.

Делгадито ускори крачка. Главата му бучеше, реброто, което бе счупил при сблъскването на двата коня, го болеше ужасно, но той нямаше намерение да се отклонява от целта си. След малко забеляза, че спътникът му куца, и с раздразнение разбра, че той едва се държи на краката си. Би го зарязал на място, ала Калей му трябваше за нещо друго и не искаше да го загуби. Затова Делгадито забави крачка и двамата продължиха нататък мълчаливо.

Клей мислеше как да се добере до цивилизования свят. Имаше нужда от нов кон, нови дрехи и ново оръжие. Преди всичко трябваше да се сдобие с пари, без които не можеше да купи нищо от необходимите му неща. Имаше една торбичка с монети, скрита в имението му — бели пари за черни дни, — ала как можеше да стигне до нея?

Колкото повече Клей вървеше, толкова повече го боляха краката. Чувстваше, че ходилата му са изранени, ала не си правеше труд да ги огледа внимателно. По-добре да не знае; понякога болката е по-търпима, ако човек не знае колко зле е в действителност.

За щастие, прохладният нощен въздух му помагаше да пази силите си, ободряваше го след изтощителната дневна горещина. Той все още жадуваше за вода, ала не така отчаяно, както преди. След първата миля отпадна, но бе горд, че може да поддържа еднаква скорост с апаха, и се радваше, че се възстановява по-бързо, отколкото бе мечтал.

Сякаш бе изминала цяла вечност. Все пак Клей се уморяваше все повече и повече и забеляза, че Делгадито никак не изглеждаше доволен от това. Помисли, че апахът може изведнъж да го зареже, и удвои усилия. Когато след малко той внезапно спря, обърна се и сложи ръка на гърдите му — Клей беше сигурен, че ще се разделят. После чу дрезгав смях и като се взря напред, на не повече от десетина метра от тях видя мъждукаща светлина по ръба на падината. Видя и часовой, който се движеше по ръба в тяхна посока.

[1] Става дума за фуражка на военнослужещ от армията на северните щати в Гражданската воина (1861–1865 г.). — Б.пр. ↑

Глава пета

Първата реакция на Клей Тагарт беше да се обърне и да побегне, преди да бъде застрелян на място. Но щом понечи да се обърне, две яки като камък ръце го сграбчиха за раменете и го тръшнаха на земята толкова бързо, че зъбите му изтракаха. До него неподвижен лежеше Делгадито. Клей също не смееше да помръдне.

Като си подсвиркваше тихо, часовоят се изравни с тях. Внезапно спря и се взря над пустата местност.

Клей видя това и се учуди, че той не ги откри. После си спомни, че преди малко часовоят бе гледал към огъня и не би могъл да различи нищо, докато очите му не свикнеха с тъмнината. Тогава сигурно щеше да забележи странните фигури долу. Клей съжаляваше, че няма револвер или пушка, каквото и да е, за да се защити.

Часовоят се изкашля, прокара ръка през брадата си и отмина, като продължаваше да си подсвирква.

Делгадито се приближи до Клей.

— Бъди нащрек — прошепна му той на ухото.

— Какво… — започна Клей и млъкна, когато видя как апахът се прехвърли оттатък. Напрегнато зачака да чуе викове и изстрели, ала нищо не последва. Клей беше сам в нощта.

Делгадито се спусна по склона в падината и се скри зад някакъв храст. Оттам видя овъглени останки от колиби, огромен лагерен огън и шумни хора около него. Мнозина пиеха и се смееха. Бяха извоювали голяма победа и празнуваха.

Делгадито огледа края на падината. Там се разхождаха двама часовои, но никой от тях не беше близо до него. Пълзейки като змия, той стигна до най-близкото укритие — камък, голям колкото главата му. Оттам — до една дупка в земята, а от нея — до друг гъсталак. Малко по малко се придвижваше през падината, черните му очи бяха вперени към мястото, където се намираше колибата му.

На тридесетина метра от целта той заобиколи един храсталак и спря, вдишвайки острия мирис на смърт: кръв и мръсотия, размесени в една съхнеща локва. До локвата лежеше жена с прясна дупка между очите, скалпът й беше напълно свален. За пръв път нервите на Делгадито му изневериха. Той затрепери и засъска като вбесена гърмяща змия, и ако благодарение на самодисциплината си не бе успял да се овладее, можеше да скочи и да се нахвърли безразсъдно върху най-близките ловци на скалпове.

По-нататъшното му придвижване се оказа кошмар. На всеки няколко крачки Делгадито намираше нов труп. Воини, жени и деца, безмилостно изклани, и всички до един, включително и най-малките, бяха загубили скалповете си от острите като бръснач ножове на кръвожадните убийци. Той беше познавал всички, добре ги бе познавал. Мнозина от тях му бяха роднини, а други — добри приятели.

Когато беше на три–четири метра от колибата си, Делгадито намери тези, които търсеше: жена си, неговата иш-тиа-най, и двете им деца. Трупът й лежеше проснат върху двете момчета, което показваше, че се бе опитвала да ги защити, когато върху тримата бяха стреляли, стреляли, стреляли. Имаше толкова много дупки от куршуми, че не можеха да се преброят. Някой бе изпитвал садистично злорадство от смъртта им.

Делгадито лежеше неподвижен, като се мъчеше да запамети гледката, всяка рана, всяко кърваво петно и следа от мръсотия. Искаше да ги запомни за цял живот, та никога вече да не проявява слабост, както когато взе решение да се върне в резервата и да заживее смирено, както заповядваха американците. Бледолики бяха извършили това, бледолики мексиканци и метиси, ала най-много мразеше белите, защото те бяха сломили духа на неговия народ и бяха завзели земята, по която неговите предци бяха бродили свободно толкова много поколения, че никой не можеше да ги изброи.

Слабото място на Делгадито имаше и друга страна, нещо, от което в устата му загорчаваше. Той бе постъпил така заради тях, бе избягал от ловците на скалпове, за да запази живота на хората си, особено живота на жените и децата. И какво бе спечелил с бягството си? Какво бяха спечелили те? Той беше водач, който нямаше кого да предвожда, съпруг без жена, баща без деца. В известен смисъл сега беше шисиндей без племе.

Делгадито се пресегна и докосна жена си. Мислено й каза: „Аз ще отмъстя за смъртта ти. Макар и да се бия сам, никога няма да позволя да сломят духа ми. Ще ги накарам да заплатят с кръв за кръвта, която са пролели. И когато свърша, ще дойда при теб отвъд.“ После се обърна и пое обратно по стъпките си.

Оттатък падината Клей Тагарт чакаше нервно да се покаже апахът. Тагарт беше спокоен по характер, ала мъчителните събития от последните няколко дни го бяха лишили от обичайната му самоувереност, да не говорим за оръжията и дрехите му. Той искаше на всяка цена да се махне оттук, докато не са ги открили. Искаше да доживее да удуши Майлс Джилет.

Внезапно Клей видя, че часовоят се връща. Всеки часовой има да охранява определен район, като непрекъснато се разхожда напред–назад. Фактът, че ловците на скалпове бяха решили да поставят часовои, му подсказваше, че някой от апахите сигурно бяха избягали. Той се сви, залепи се за земята и мислено прокле Делгадито, загдето бе изложил живота му на опасност. Ако знаеше какво прави той в този момент, щеше да го изругае, независимо дали има или няма часовои.

Защото обектът на гнева на ранчерото замръзна, когато чу шум на стъпки и видя един пиян метис, който се клатушкаше към някакъв храст, и свърна да го пресрещне. На десния хълбок на метиса имаше револвер, на левия — кама. А Делгадито се нуждаеше от оръжие.

Ловецът на скалпове зави зад храста, като се смееше доволно при мисълта за касапницата през деня и за торбичката монети, която щеше да получи за участието си в клането. Той придръпна брича си, после усети, че ножницата на камата му помръдна леко. Когато вдигна лявата си ръка, с изненада откри, че ножът е изчезнал, и предположи, че е изпаднал някъде. После някой докосна срамните му части и остра болка го прониза в слабините. Тъпо погледна надолу. Тъпо разбра какво се бе случило и отвори уста да извика. Нова болка, този път в гърдите, прекъсна вика му и последното нещо, което видя, когато се свличаше на земята, беше каменното лице на апах.

Делгадито реши да не губи време да сваля патрондаша на метиса, за който беше вързана ножницата. Тъй като и преди се бе справял с метиси, знаеше, че трябва да се наведе и да пребърка всеки от ботушите му. Бе възнаграден с още един нож, лъскав кинжал. При проверката на джобовете му откри един часовник, който захвърли; монети, които пусна в полуотворената уста на метиса; и малък пистолет, който задържа за себе си.

Делгадито се носеше из падината като призрак. Движеше се бързо, да не би скоро да открият липсата на метиса. Изведнъж един вик потвърди страховете му. А викът насочи вниманието на часовоите към хората при огъня и докато бяха заслепени от светлината, Делгадито изчезна в мрака. Придвижваше се безшумно към мястото, където бе оставил ранчерото. Приближи се до Калей отзад.

Сега Делгадито спря. Ето един бледолик, а той се бе заклел да ги избие до един. Ръката му се плъзна към камата и той понечи да я извади. Само един светкавичен удар и щеше да остане сам. Щеше да го стори, ако не се беше сетил как Калей го бе носил дълги мили с изранени крака, и това го разколеба. „Пак проявяваш слабост — каза си той и издърпа още малко ножа. Тогава си спомни по какъв нов начин искаше да използва този човек, и пусна дръжката. — Не сега — помисли си той. — Ще чакам подходящия момент.“

Когато Клей усети докосване до крака си, подскочи и щеше да извика, ако някаква ръка не бе запушила устата му. Ако някой някога му бе казал, че един ден ще се зарадва неимоверно, като чуе гласа на апах беглец, щеше да му се изсмее презрително. А се зарадва, макар че промърмори:

— Крайно време беше, дявол да го вземе.

— Ела — рече Делгадито и пое на север, после на северозапад, заобиколи падината и стигна до възвишенията, които щяха да го доведат до Драконовите планини.

Кратката почивка бе възвърнала донякъде силите на Клей. Една миля той тича сравнително добре. После постепенно болката в краката му се засили. След две мили отново куцаше и не беше сигурен колко ще издържи.

Делгадито спря и погледна безразлично белия човек. Може би за стотен път се чудеше как са могли американците да победят неговия народ, щом като са толкова слаби. По-точно, поотделно. Голямата им сила се криеше в тяхната численост — бяха многобройни като подвижните пясъчни зрънца в пустинята на юг. Силата им се криеше и в техните пистолети, в превъзходните им пистолети, които можеха да стрелят шест и повече пъти без презареждане, и в големите оръдия, които армията използваше, оръдия, които можеха да сеят смърт от голямо разстояние и да разбиват цели планини. Ето защо сънародниците му бяха сега истински роби. Ако борбата беше равна, човек срещу човек, шисиндеите още щяха да бродят диви и свободни.

Делгадито обичаше да си представя борбата между двата народа като борба между мечка и мравки. Неговият народ винаги бе тачил мечката, бе избягвал да яде месото й, така че естествено беше да се сравняват с нея. Ала когато има безброй мравки, чиито жила могат да наранят дори могъщата мечка, какъв шанс имаше тя? Накрая мечката, подобно на шисиндеите, ще рухне. А Делгадито тук пощадяваше живота на една от тези мравки!

— Седни! — заповяда Делгадито. Приклекна и огледа на лунната светлина краката му. Те бяха ужасно изранени. Ако не направеше нещо, ранчерото щеше да рухне преди зори. — Това помогне — заяви той, като свали бързо ризата му.

Клей не знаеше какво да мисли. Апахите не се славеха с милосърдни дела, ала не можеше да отрече това, което виждаше със собствените си очи. Воинът режеше ръкавите на ризата му. Той не каза нищо, когато Делгадито нахлузи първо единия, после другия ръкав на краката му и ги завърза в двата края, за да се държат. Това не го предпазваше много, но все пак щеше да помогне.

— Малко по-добре, Калей?

— Клей. Една дума е. — Тагарт произнесе повторно името си, наблягайки така, че воинът да разбере. При това неволно, без да съзнава, раздели думата на две срички.

Делгадито не виждаше никаква разлика. За неговия слух той я изговаряше правилно. Ядоса се, че му напомняха за затрудняването му да усвои езика на белите, затова каза:

— Аз дам теб ново име. Ликой шисиндей. — Изрече го със сарказъм, за да подчертае слабостта на бледоликия.

— Благодаря — рече Клей, искрено поласкан, защото сметна това за проява на истинско приятелство. — Какво значи то?

— Бледолик индей.

— А какво значи шисиндей?

Апахът се потупа по гърдите с дебелия си палец.

— Шисиндей.

— Но аз мислех, че прозвището ти е Делгадито?

— Прозвище?

— Името ти. Или поне така обичаш да те наричат. Чувал съм, че вие, апахите, си служите с испански имена, та никой да не узнае истинските ви имена. Това е талисман или нещо подобно.

— Мое име Делгадито. Аз съм шисиндей.

Клей все още не разбираше.

— Ти си апах.

— Други наричат мой народ апах. Ний нарича шисиндей.

— Но аз съм чувал апахи да се наричат апахи — напомни му той.

— Между други, да. Кога сами, невинаги така.

— Мисля, че разбирам — рече Клей. — Шисиндей е името, с което вашите хора винаги са се наричали. Всички други ви наричат апахи, затова понякога и вие го използвате. Откъде произхожда думата апах?

— Не знам.

— Какво значи шисиндей на английски? — запита Клей не толкова от любопитство да узнае, колкото да спечели още малко време за почивка.

За отговора беше нужно умствено усилие от страна на Делгадито. Искаше да обясни точно.

— Хора на горите — преведе той най-после.

— Е, аз цял живот съм си служил с апах и ще продължавам да си служа. — Тагарт веднага обяви новото си име. — Белия апах? Така ли е?

— Да — отговори Делгадито и ъгълчетата на устните му се изкривиха в подигравателна усмивка.

Клей го видя и погрешно изтълкува усмивката като още един приятелски жест.

— Благодаря. Но едва ли ще оправдая това име. По-подходящо би било Бяло магаре.

Тази прямота обърка Делгадито. Кой човек би признал такова нещо? — запита се той и стана.

— Ний вървим. Много път изминем.

— Ще се старая, доколкото мога — обеща Тагарт. С ръкавите беше съвсем друго. След като бе вървял толкова дълго без нищо на краката си, сега имаше чувството, че тича по пухени възглавници. Както винаги, трябваше да избягва острите камъни и кактусите, ала по равна земя не усещаше почти никаква болка.

Другояче стоеше въпросът с умората и глада. Той от дни не бе ял както трябва, а и още не се беше съвзел напълно от опита да бъде обесен и от ужасния преход, който измина, носейки Делгадито. Когато преследвачите го гонеха, в най-добрия случай бе успял да изяде няколко парчета сушено месо и от време на време да подремне. От дълго време насам бе хапнал само от буламача, който жената на Делгадито му даде, а почивката, която си бе позволил, го ободри съвсем малко. Чувстваше се капнал. Но не смееше да спре. Ако рухнеше, апахът щеше да го изостави, а се нуждаеше от помощта му, за да стигне цивилизования свят.

Когато червата му за първи път изкуркаха, Делгадито го погледна през рамо, ала не каза нищо. Той също беше гладен, но се стараеше да не мисли за празния си стомах, така както не мислеше за болката, горещината и жаждата. Това беше още един пример колко силни бяха апахите и колко слаби американците.

Цял час двамата вървяха на изток, осветявани от бавно изгряващата луна. Койоти лаеха в далечината. Животни шумоляха в храстите. По едно време някаква птица изписука наблизо, след това изпляскаха криле, после се чу по-силно, по-остро писукане, което спря внезапно.

Клей се боеше не толкова от тъмнината, колкото от възможността да остане сам сред обширната пустош. Един самотен бял човек на индианска територия трябва винаги да бъде нащрек, въпреки уверенията на правителството, че апахите вече не представлявали сериозна заплаха за живота им и че вече можели да пътуват свободно. Но ако си с апах, и то под негова закрила, както мислеше Клей, значеше да си съвсем спокоен.

Делгадито спря, когато чу, че бледоликият се задъхва и пъшка. Самият той би могъл да върви без почивка до края на нощта и през по-голямата част от следващия ден — апахите можеха да изминат до седемдесет мили без прекъсване, — ала не искаше да изтощава американеца, затова поседна за малко и почака Ликой шисиндей да се посъвземе.

— Къде ме водиш? — запита Клей, лъхтейки.

— Дракони.

— В резервата? Армията няма ли да те намери?

— Ние отива тайно място. Време бъдем спокойни.

— Спокойни за известно време — поправи го той, без да мисли.

— Пак ли говори грешно?

— През всичкото време, но с малко упражнения ще се оправиш — каза Клей. — Аз самият не се придържам много към граматиката, но поне мога да се оправя в ресторант.

Делгадито доста се мъчи с тази дума, преди да успее да я произнесе.

— Ресторант?

— Тази дума означава място за ядене. — Тагарт дишаше по-леко, но все още не му се тръгваше. Забеляза, че апахът е озадачен, и обясни: — Луксозна колиба, където белите тъпчат коремите си на копанята. — Което за начина му на мислене и с оглед на шестокласното му образование беше много точно.

Ала Делгадито се обърка още повече. Той знаеше какво е корем и знаеше, че копаните са големи дървени съдове, които бледоликите използват, за да поят конете си. Обаче не виждаше никаква връзка между двете, особено що се отнася до яденето на бледоликите. Езикът им за кой ли път го дразнеше с обърканите значения на думите, а още повече се ядосваше, че не може да говори езика на тия, които смяташе за по-нисши.

— Виж какво ще ти кажа — рече Клей, за да поддържа разговора. — Тъй като за известно време ще бъдем заедно, защо ти не ме научиш на апахски, а аз ще ти помогна за твоя английски. Така ще убиваме времето.

Това предложение беше толкова неочаквано, че Делгадито се изненада. Когато се опитваше да научи езика в резервата, нямаше с кого да го упражнява. Малцина апахи владееха английски, а агентът беше толкова зает, че Делгадито почти нямаше възможност да употребява думите, които бе научил, за да види дали ги произнася правилно.

— Какво ще кажеш? — подкани го Клей.

Идеята привличаше Делгадито. Много отдавна, седнал на коляното на баща си, той бе научил, че най-добрият начин да надвиеш един враг е да го опознаеш толкова добре, колкото той познава себе си. Независимо дали тези врагове бяха команчи, марикопи, мексиканци или американци, познаването на навиците им беше ключът към поражението им.

— Ний направим това — съгласи се той, макар че по този начин щеше да се отложи планът му да даде урок на ранчерото.

— Добре — каза Клей. — Откъде искаш да започнем? Да ти посочвам неща и да ти казвам названията им на английски, а после ти да правиш същото на апахски?

— Почнем по-късно — рече Делгадито, обърна се и закрачи бързо напред. — Засега много тичане.

— Боях се, че ще ми отговориш така.

Тагарт не беше свикнал да се осланя толкова много на краката си. Като ранчеро по-голямата част от времето си през деня бе прекарвал на седлото, а вечерите си — зад писалището, мъчейки се да разбере драсканиците в книгите си. Обикновено много пъти през деня изминаваше разстоянието от къщата до обора, но беше само трийсетина метра. А тичане? Клей никога не бе тичал, ако не се смяташе времето, когато беше на пасището. Затова краката му се разбунтуваха срещу такова жестоко отношение и след по-малко от час вече бе капнал. Но продължаваше да крачи бързо на изток.

Никой не би се учудил повече от него на собствената му настойчивост. Той просто не знаеше, че притежава такава издръжливост, тъй като никога досега не бе поставян на такова изпитание. Не можеше да се отрече, че беше здрав в онзи смисъл, в който бяха здрави повечето ранчероси от Югозапада, яки хора, които се бореха с твърдата земя и със стихиите за няколкото долара печалба, която изкарваха всяка година. И все пак знаеше, че е силен, физически силен, защото можеше да вдигне две пълни буренца, без да напряга мускулите си. Ала никой не знаеше дали наистина е издръжлив, докато не дойдеше истинското изпитание, изпитание, пред което сега беше изправен.

Но Клей имаше и друга причина да не спира, да не отстъпва пред изискванията на тялото: не искаше да показва слабост пред апаха. Цял живот бе слушал за апахи. Как можели дни наред да изкарват без храна и вода, да изминават пеш и по-бързо разстоянието, което би изминал на кон. Че са железни мъже, които не усещат болка, които понасят безропотно всякакви трудности. И ето сега той следваше един от тези железни мъже и да пукнеше, ако му дадеше да разбере, че апахите превъзхождат бледоликите. Трябваше да докаже нещо не само на себе си, но и за своята раса.

След време болката се притъпи. Клей крачеше машинално, местеше ръцете и краката си несъзнателно. Движеше се като в мъгла. Единствените звуци, които чуваше, бяха туптенето в слепоочието си и тропота на ходилата му по земята.

Делгадито обаче виждаше ясно всичко наоколо. Очите му шареха постоянно и често извръщаше глава да долови по-добре и най-слабите звуци. Освен това редовно душеше въздуха, изследваше като копой миризмите. Така пръв откри позната му миризма, която го накара да завие на югоизток, посоката, от която сега духаше вятърът. Бе извървял десетина крачки, когато погледна назад и видя, че бледоликият все още крета слепешком на изток. „Ликой шисиндей“ — каза си Делгадито саркастично и забърза да настигне Тагарт.

Клей спря, когато усети възпираща го ръка. Толкова дълго бе дишал тежко, че все още продължаваше да пъхти. Умората замъгляваше съзнанието му и не разбираше защо апахът настоява да вървят по друг път, ала се подчини и се затътри буквално със сетни сили.

Тъй като смениха посоката, Делгадито бе загубил миризмата. Той затича зигзаговидно, за да я улови отново, ала вятърът бе затихнал. Едва когато заобиколи още едно възвишение, подуши онова, което търсеше, и съзря недалеч, където хълмовете и равнината се сливаха, слаби отблясъци от огън. Такъв малък огън можеха да накладат само индианци, може би неговите сънародници. Забърза, или по-точно се мъчеше да бърза, но ранчерото го възпираше.

Делгадито се ядосваше, че го бави. Искаше да бъде отново между свои хора и да разкаже за извършените жестокости. Разнесеше ли се тази вест, и други воини можеха да се присъединят към него. Той не можеше да се примири да е единственият апах, който не желае да приеме ярема на резервата.

В нетърпението си да види други от своето племе той направи почти фатална грешка. Беше се приближил на десетина метра от огъня, когато пламъците лумнаха и осветиха някаква движеща се наблизо фигура. На светлината Делгадито можа да види ясно, че човекът носеше омразната униформа на американската армия.

Глава шеста

Клей Тагарт се влачеше по петите на апаха толкова изтощен, че едва можеше да мисли разумно, когато видя, че воинът внезапно залегна. Озадачен, той се взря оттатък Делгадито и забеляза свит до огън войник, който раздухваше пламъците, и други войници, които се надигаха от одеялата си. Видя също и офицер, който отиваше към редица коне.

Развълнуван, че вижда отново бели хора, Клей загуби контрол върху себе си и отвори уста да им извика. Съвсем бе забравил свадата си с Джилет и ужасните последици. Никакъв звук обаче не излезе от гърлото му, защото, когато отвори уста, тозчас бе сграбчен и тръшнат на земята. Една мръсна длан затисна устните му и лицето на апаха се показа близо до неговото.

— Не прави шум!

Впрочем Клей не искаше вече. Главата му се избистри достатъчно, за да осъзнае, че все още може да има заповед за арестуването му. Шерифът Крейн сигурно мислеше, че е мъртъв, но не бе имал време да стигне до Тусън и да отмени заповедта. Клей трябваше да се пази и да не се предава, докато не се увери, че няма да бъде хвърлен в най-близкия затвор.

Кавалерийският патрул се стягаше за новия ден. Кавалеристи се грижеха за конете, докато другите прибираха завивките си. Един едър капрал вареше кафе. Офицерът — млад, енергичен здравеняк с прав като дъска гръб — беше навсякъде, следеше работата.

Клей познаваше някои от офицерите във форт Боуи, тъй като от време на време бе ходил там да продава говеждо месо, но не и този. Войската, изглежда, никога нямаше достатъчно храна може би защото форт Боуи бе смятан за бунището на Запада, последното убежище за отрепки, войници, склонни да причиняват неприятности, и всевъзможни други, от които армията с радост би се отървала, ако станеха жертва на апахите.

Клей се зачуди защо този патрул се намираше по на запад от обикновено. Дали армията не бе научила за Делгадито и хората му и не бе изпратила отряд, който да го залови? Или пък бе узнала, че Бен Джонсън се подвизава северно от границата?

Кавалеристите се събираха на чаша кафе със сухар, преди да яхнат конете. Никой не говореше, с изключение на ревностния офицер, който напомни на някои от хората си да оправят униформите си. След малко угасиха огъня, качиха се на конете си и по четирима в редица колоната пое на изток.

През това време слънцето обагри далечните Драконови планини в червено, оранжево и розово. Делгадито гледаше със съжаление отдалечаващата се кавалерия. Миризмата на коне го бе привлякла към лагера, искаше му се да открадне два от тях, за да може да стигне по-бързо до планините. Сега придвижването щеше да им отнеме по-голямата част от деня и дори повече, зависи как щеше да се държи тази бяла костенурка.

А това не беше никак добре. Клей се надигна, когато апахът стана, и го последва на изток, но не бе изминал и петдесетина метра, когато се почувства страшно изтощен, едва мърдаше краката си. Стараеше се обаче, стараеше се с всички сили. Но напразно.

За пръв път Делгадито разбра, че Клей не ще стигне много далеч, когато го чу да пада, обърна се и видя, че се е проснал безчувствен. Намръщен, Делгадито се върна и грубо вдигна американеца. Отново му мина мисълта да го остави да изгори на слънцето, ала не го стори. С бледоликия на гръб, той стигна до едно дере, намери подслон в някакъв гъсталак, сложи ранчерото на сянка, а после отиде да потърси вода.

Клей Тагарт се свести малко след това. Замига объркано, не беше наясно къде е и какво се бе случило, докато не се огледа и не видя препаската. „Делгадито?“ — сети се той, привдигайки се на лакът. С учудване констатира, че се намира в храсталак, и се разтревожи от отсъствието на воина. Може да има само едно обяснение, разсъди той. На апаха му е омръзнало да се влачи с него и просто го е зарязал.

Клей седна и започна да преценява положението. Той беше гладен, уморен и жаден. Имаше нужда от почивка, а тялото му имаше още по-голяма нужда от храна, която нямаше да намери, ако останеше в този шубрак. Затова стана и се запромъква през гъсталака към дъното на дерето. Стръмните склонове го уплашиха, затова тръгна напосоки, търсейки начин да се измъкне.

Скоро Клей стигна до края на дерето. Тук трябваше да вземе решение, оказа се лесно решение, тъй като можеше да се движи само в една посока с надежда да остане жив. Из Драконовите планини имаше потоци, дивеч и дървета, които предлагаха сенчесто убежище срещу зноя, затова се насочи към тях, тътрейки се с мъка.

Кой знае защо, вече не се чувстваше толкова изтощен, или поне така си мислеше. Реши, че са се възвърнали силите на неподозираната му досега издръжливост, и се зарадва, че ще може да върви още много мили, преди да стане нужда да си почине.

Истината обаче беше, че Клей Тагарт бе напрягал прекалено много разнебитеното си тяло и бе минал поносимите за повечето хора граници. Беше стигнал до такова положение, че съзнанието му бе станало безчувствено към болките и терзанията на тялото, защото самото то беше притъпено от напрягане, далеч извън границите на човешката издръжливост.

Затова Клей се влачеше безгрижно напред, подканящите силуети на Драконовите планини бяха маякът, който го примамваше, вдъхновяваше и направляваше. Само смътно усещаше палещото слънце по гърба и раменете си и не забелязваше, че кожата му силно се зачервява.

И докато Клей вървеше към планините, Делгадито се върна при гъсталака с чашковиден камък с вода, която бе намерил на едно многообещаващо място. Като видя, че бледоликият го няма, огледа наоколо, сякаш не вярваше на очите си, и веднага откри следи, които разкриваха цялата истина.

Ранчерото бе избягал! Апахът изпи водата, захвърли камъка и пое по следата. Не можеше така лесно да го изостави, особено сега, когато имаше полезна цел, за която можеше да използва американеца. А и го хвана яд, че Тагарт е решил да продължи сам след всичко, което той направи за него.

Не му беше нужно много време, за да настигне американеца. Ако Тагарт беше костенурка, Делгадито беше заек. Той измина половин миля, когато съзря пред себе си олюляваща се фигура. Ускори крачка и се озова на двайсетина метра зад него, точно когато Тагарт се препъна и се строполи на земята. Възмутен, Делгадито застана над него и го ритна в ребрата.

— Не те бива за нищо, бледолики — каза той на своя език.

Клей Тагарт беше зле. Беше се потил толкова много, че тялото му се бе обезводнило. Кожата му беше червена като морков, с изключение на раменете и горната част на гърба, където бе толкова изгоряла, че беше сбръчкана от мехури. А по парцаливите останки от ръкавите, с които бяха омотани краката му, имаше кръв.

— Трябва да те оставя да умреш, негоднико — изръмжа Делгадито. И щеше да го направи, ако не бе изникнал същият нежелан спомен как този бял човек го бе спасил от ловците на скалпове. Никога досега Делгадито не се беше чувствал задължен към някого. Винаги бе разчитал на умението и силата си, за да се измъкне благополучие от всякаква опасност, а до битката в падината те бяха достатъчни. Ядосваше се, че дължеше живота си на един враг, ала същевременно не можеше да го забрави.

Делгадито коленичи, метна Клей Тагарт на лявото си рамо и затича, носейки тежкото му тяло така, сякаш беше малко дете. Тича много мили, докато най-после огненият ад на ранния следобед го принуди да спре на единственото сенчесто място, което намери — едно тясно дере. Има граници, които дори апах не смее да прекрачи, а той бе достигнал своята.

Делгадито остави белия човек на земята и се втренчи в силно зачервеното му, подпухнало лице. Апахските момчета прекарваха толкова дълго на открито, че на седем години кожата им имаше цвета на мед, а те издържаха както на слънчевите лъчи, така и на сковаващия студ и бурните ветрове. Времето преставаше да бъде фактор в живота им. В дъжд или слънце, в лято или зима, те бяха като у дома си сред дивата природа.

Делгадито бе разбрал, че с бледоликите е тъкмо обратното. Когато вали дъжд, те гледат да се подслонят на сухо. Когато вали сняг, търсят топлина. В пустинята не могат да издържат повече от три дни без пълен казан до себе си. А слънцето ги опича живи, ако не се пазят. Като Тагарт.

Апахът огледа пустия пейзаж. Най-близката вода беше един извор на границата на Драконовите планини, малък извор, известен само на неговите сънародници. Ако почиваше до мръкнало, можеше да бъде там, преди да мине една трета от нощта. Но ще изтрае ли бледоликият толкова дълго?

Делгадито седна, докосна челото на Тагарт и установи, че то гори. Нямаше никакво съмнение, той трябваше да се оправи. Но апахът не можеше да му помогне много. В края на краищата, той беше воин. Жена му, веща в тези работи, го бе научила само да лекува себе си след бой. Той познаваше някои билки, които можеха да свалят температурата, но за да се сдобие с тях, трябваше да обикаля наоколо през най-лошата част на деня, което нямаше да направи. Той дължеше живота си на бледоликия, ала не би дал своя, за да се издължи. Особено когато имаше толкова много други бледолики, които възнамеряваше да убие.

Делгадито легна по гръб, опря брада в мускулестата си гръд, затвори очи и моментално заспа. Навик, който апахите бяха придобили от практиката. Преди нападение воинът трябваше да си почине. Той беше длъжен да има готовност да скочи всеки момент, за което често пъти имаше значение дали е бодър, или ще трябва да се бие със заспали сетива, а това би могло да се окаже фатално.

Макар че Делгадито спеше, сетивата му бяха нащрек. Той чуваше сегиз–тогиз пъшкането на Тагарт. Чу и плясъка на крила, когато някаква птица прелетя над тях. Чу и как един гущер пропълзя бързо край тях. Това го събуди, ала гущерът изчезна, преди да успее да го забележи. Без да обръща внимание на празния си стомах, заспа отново.

Слънцето прекоси яркосиньото небе и каза „лека нощ“ на света. Едва изчезна и Делгадито се събуди повторно, стана и се протегна. Отново преметна Тагарт през рамо. И отново пое в неуморен лек тръс, ослушвайки се във всички звуци, които вятърът донасяше до него.

Жалният вой на един койот му напомни за собствената му мъка. Той бе загубил много приятели и близки по вина на американци, мексиканци и други племена като неговото, ала нищо не можеше да се сравни със загубата на семейството му, на хората му. Те му се бяха доверили, бяха избягали с него от резервата, понеже повярваха на обещанието му за по-добър живот. Бяха споделяли с него мечтата му за убежище, където дългата ръка на американската армия нямаше да стигне.

А какво се бе случило! Свиреп гняв обзе Делгадито, гняв, какъвто никога не бе изпитвал, гняв толкова силен, че го възбуждаше до полуда. Вярно, още преди да загуби хората си, той бе мразил американците, но не като сега. Искаше да смаже всички, да ги избие до един на апахска територия.

Делгадито беше реалист. Самотен воин почти нищо не можеше да постигне, ала той щеше да направи всичко, на каквото бе способен. Ще тормози армията при всяка възможност, ще причаква самотни пътници и при сгоден случай ще напада дилижанса. Ще бъде такъв трън в очите на американците, че ще се стреснат, ще го забележат и ще си казват: „Ето, останал е един истински апах!“

Колкото и да е чудно, в този момент Делгадито си спомни безсилната ярост и омраза, изписана на лицето на Клей Тагарт, когато преследвачите го бесеха. Значи между него и бледоликия имаше нещо общо. И двамата имаха кого да мразят. И двамата жадуваха за мъст.

Такива мисли занимаваха Делгадито, когато се приближи толкова до планините, че усети миризма на вода. Една клисура го привличаше като магнит и щом се озова между високите й стени, отиде право при една пукнатина. Отгоре над нея се простираше поляна, където бликаше извор.

Делгадито наплиска с вода лицето на ранчерото, но той само запъшка още по-силно и клепачите му затрепкаха. Беше зле, много зле и можеше да не издържи дълго. Апахът не виждаше друг изход, освен да го остави за един ден, пък нека природата свърши останалото. Но не го остави. Вместо това го разхлади от главата до петите с вода и изля няколко шепи в гърлото му.

Облекчаващото усещане свести отчасти Клей. Мислеше, че сънува, докато не глътна и не вкуси неописуемо сладката вода. Жадно продължаваше да гълта. Отвори очи и съзря високо над главата си няколко звезди. По-наблизо се мержелееше главата на Делгадито.

— Ти ли си! — възкликна той, неспособен да скрие учудването си от честното отношение на воина към него.

— Не приказва. Ти много болен.

— Къде сме?

— Дракони.

— Толкова скоро?

— Дълъг път дотук.

— Благодаря за всичко, което си направил — рече Клей. Искаше да каже още нещо, ала отново го разтресе и го погълна някаква празнота. Когато по-късно отвори очи, беше сам, лежеше възнак. Отвисоко се процеждаше лунна светлина, която разпръскваше потискащия мрак. Подпирайки се на една ръка, той се привдигна да седне и видя от дясната си страна извор.

— Слава богу! — въздъхна Клей, приближи устни до водата и започна жадно да пие. Сякаш не му беше достатъчно. Тялото му беше толкова прегрято, че колкото и да гълташе, имаше нужда от повече. Макар и да знаеше, че трябва да бъде предпазлив, пиеше ли, пиеше, докато стомахът го заболя и бе принуден да спре, защото имаше опасност от по-лоши последици.

Клей се просна по гръб да си почине. Самото пиене го бе изморило толкова много, че се уплаши. Рамото го засърбя и посегна да се почеше. Но щом пръстите му докоснаха кожата, усети невъобразимо силна болка. Зашеметен, опипа горната част на гърба си, което засили още повече болката, но разбра, че кожата му е изгорена от слънцето.

— Не стига една беля, та и друга — измърмори Клей. Облекчи болката с вода и когато тя изчезна, с мъка седна, за да огледа краката си. Ръкавите вече не бяха там. Много от мехурите се бяха пукнали. На места толкова го болеше при докосване, че се питаше как ли изглеждат ходилата му. Понечи да натопи и двата си крака в извора, ала разсъди, че така може да замърси водата.

Изведнъж Клей усети, че някой го гледа. Вдигна очи, забеляза отвор в каменната стена и съзря някаква едра фигура.

— Делгадито — каза той. — Къде беше, дявол да те вземе? Дано да си донесъл нещо за ядене. Умирам от глад.

Фигурата се приближи, а след нея се появиха още една, и още една. Излязоха на лунната светлина, като застанаха така, че закриха отвора. Лицата им бяха безстрастни, ала не можеше да се отрече, че в суровите им очи святкаше омраза. И тримата бяха апахи.

Клей се слиса. Нямаше представа дали и тримата са от хората на Делгадито, или са други. Как му се искаше да научи от Делгадито няколко апахски думи, поне колкото приятелски да ги поздрави! За да им покаже мирните си намерения, усмихна се широко и рече:

— Здравейте. Тук има достатъчно вода за всички ни, ако сте жадни.

Те не отговориха нищо. Само го гледаха втренчено. Най-после воинът в средата заговори на техния език и понечи да изтегли ножа на хълбока си.

— Стой! — извика Клей. — Нищо лошо не искам да ви направя. Разбирате ли? Знаете ли английски?

Очевидно не го знаеха, защото в следващия миг другите двама го сграбчиха и го изправиха грубо на крака, а апахът, който държеше ножа, взе да го върти и да се хили, предвкусвайки удоволствието.

— Аз не съм ви враг, дяволите да ви вземат! — кресна Клей, съпротивлявайки се слабо. Трепна, когато върхът на острието бодна брадичката му, после вдигна предизвикателно глава и втренчи гневен поглед в индианеца. Колкото и слаб да беше, нямаше да хленчи. Ако му бе дошло времето да се прости с живота, щеше да умре като мъж.

Притежателят на ножа каза нещо на останалите, вдигна оръжието високо над главата си и се напрегна.

Точно в този момент се върна Делгадито. Носеше убит от него заек. Като видя тримата воини, извика „Спрете!“ на техния език и се втурна напред. Тримата се отдръпнаха и го загледаха студено.

— Не искам още да го убивате — уведоми ги той.

Кучильо Негро неохотно свали ножа си и рече:

— Хубаво е, че те виждаме жив, Делгадито. Мислехме, ме само ние сме се отървали.

Делгадито гледаше втренчено Амарильо и Понсе, докато не пуснаха американеца, който падна на колене и стисна изгорелите си от слънцето ръце.

— Аз пък мислех, че съм единственият — каза Делгадито.

— Може да има и други — заяви Кучильо Негро. — Ала не са много. Ловците на скалпове се стараеха много. — Само апах можеше да прочете дълбоката мъка на безстрастното му лице или да долови тъга в тона му.

— Ние отиваме на тайното място — рече Амарильо. — Сигурни сме, че ако има и други живи, те също ще тръгнат натам.

Най-младият воин, Понсе, гледаше враждебно бледоликия и опипваше ножа на пояса си.

— Защо мъкнеш със себе си това куче, Делгадито? Не видя ли, че между тия, които унищожиха хората ни, имаше бледолики. Не видя ли, че оня, когото наричат Синята фуражка, техният водач, също е бледолик.

— Видях.

— И остави този американо жив? — възмути се Понсе. — Той заслужава същата смърт, от каквато умряха нашите хора. Дай ми го и ще го накарам да закрещи за живота си, преди да сваля скалпа му.

— Не още — отсече Делгадито и тримата го изгледаха свирепо. Знаеше, че сега се съмняват в здравия му разсъдък. Като имаше предвид случилото се, не можеше да ги упрекне за това. Ала старите навици трудно умират. Засега той все още беше техен главатар, макар че вече ги нямаше хората, които оглавяваше, и за известно време трябваше да му се подчиняват. Рано или късно някой щеше да реши да оспори властта му и от реакцията му щеше да зависи бъдещото му положение сред тях.

— Уагх! — рече Понсе, с което апахите изразяваха краен гняв. Той се обърна, отиде при извора и коленичи да пие. Амарильо се присъедини към него.

Кучильо Негро остана на мястото си, очите му изразяваха чувствата по-красноречиво от всякакви думи.

— Имайте ми вяра — каза Делгадито.

— Аз винаги съм ти вярвал. Всички ти вярвахме. Но погледни докъде ни докара това.

— Мислиш ли, че не ме боли? Мислиш ли, че не искам да се изкормя и да оставя зверовете да изядат червата ми? Бих го сторил, ако не можех да направя нищо друго. — Делгадито пусна мъртвия заек и седна. — Аз никога вече няма да бъда същият.

— А и никой от нас няма да бъде — рече Кучильо Негро.

— Никой от нас няма да е мъж, ако не отмъстим за гибелта на семействата ни. — Седна до приятеля си. — Ти знаеш какво трябва да се направи.

— Зная.

— Кога?

— Когато му дойде времето.

— Ще застанеш ли пред съвета и ще поискаш ли помощ?

— Не.

— Но ние сме съвсем малко!

Делгадито изтегли камата и се залови да дере заека.

— Паласио ще говори против нас, ще каже, че сами сме си навлекли тази беда, като сме напуснали резервата. Ще каже сами да се борим и че вече никой няма да жертвува живота си за загубена идея. И ще бъде прав.

— Как можеш да говориш така?

— Защото зная, че неговият път е правилният път за шисиндей, които имат жени и деца. Ако бях послушал него и другите вождове, ако бях останал там, където белите искаха да остана, всички, за които милеехме, щяха да са живи. — Камата се плъзна и одраска палеца на Делгадито. Той го вдигна небрежно до устните си и лизна капка кръв. — Може би понякога е по-добре вятърът да те превие, отколкото да те пречупи.

— Не мога да повярвам, че чувам от теб такива думи — отвърна Кучильо Негро. — Ти беше тоя, който запали огън в жилите ни, който ни убеди, че свободата е за предпочитане пред робството, който ни учеше, че трябва да живеем така, както народът ни винаги е живял, а не като жалки земеделци.

Тези думи жегнаха Делгадито като живи въглени и вместо да отговори, той продължи да се занимава със заека. Нямаше нужда да му напомнят, че само той е виновен за гибелта на толкова много хора. И само той трябваше да понесе вината.

Клей Тагарт седеше на метър от тях. Съжаляваше, че не разбира езика им. Неизвестността го тревожеше. Доколкото схващаше, вероятно спореха как да се отърват от него. Всеки глупак би видял, че тримата новодошли никак не го харесваха. Всъщност двамата при извора го гледаха кръвнишки непрекъснато, откакто ги бе видял. Подозираше, че ако в някой момент се обърнеше с гръб към тях, щеше да умре от стомана между плешките.

Клей погледна към отвора и си помисли дали да не побегне. По две причини не го стори. Знаеше, че нямаше да може да направи и три крачки, знаеше също, че въпреки всичко, въпреки състоянието му и омразата на другите апахи, по-добре за него ще е да бъде с Делгадито, отколкото да разчита само на себе си. Поне докато не се оправеше, за да може сам да си намира храна. А това щеше да стане, когато се измъкнеше и тръгнеше към някое селище.

„Но колко време ще продължава така?“ — запита се Клей. Всеки миг, прекаран с апахите, беше още един миг, с който измамваше смъртта. А ничий късмет не трае вечно. Охкайки, той отиде при потока и отново наплиска с вода раменете и гърба си, които го боляха. От смразяващите погледи на апахите тръпки полазиха по цялото му тяло.

„Бъди търпелив“ — рече си Клей. Щеше да му се удаде някаква възможност. „Рано или късно ще избягам и ако апахите се опитат да ме спрат, ще продам скъпо живота си.“

Само дано не се стигнеше дотам.

Глава седма

През следващите дни Тагарт и четиримата апахи навлязоха дълбоко в резервата Чирикахуа. Как издържаше, Клей не знаеше. Делгадито му сложи лапа, която облекчи слънчевото изгаряне. А след известно време краката престанаха да го болят. И все пак му беше трудно да не изостава, тъй като апахите поддържаха темпо, което би уморило дори кон. Или планинска коза, което беше по-близо до истината. Клей непрекъснато се учудваше на необикновената им способност да ходят по най-неравен терен така леко, сякаш се разхождаха в градски парк. Като диви животни винаги се движеха по най-прекия път.

Клей ги наблюдаваше и се учеше от тях, без да съзнава колко много научаваше. Научи се да прави по-къси крачки, за да запазва енергията си. Научи се да се опира предимно на пръстите на краката, а не на петите, което беше по-малко уморително за дълги разстояния. Свикна също да диша дълбоко вървешком, което правеше дългия път по-поносим за тялото.

А имаше и други неща. Делгадито го научи как да утолява жаждата си, когато преодоляваха дълги разстояния: трябваше да държи в устата си глътка вода и да я гълта малко по малко, докато водата свърши. Делгадито му показа как да използва камъче, което щеше да замества водата: трябваше да го държи в устата си дълго време, от което се образуваше слюнка. Делгадито му показа също кои кактуси са добри източници на вода и кои не са.

От своя страна Клей му се отплащаше, като го учеше на английски при всяка възможност, която му се удаваше. Същевременно Делгадито му преподаваше своя език. Тъй като и двамата искаха да учат, макар и по съвсем различни причини, бързо напредваха.

На четвъртия ден, откакто бяха навлезли в Драконовите планини, се изкачиха високо, горе, където голите върхове се открояваха на синьото небе и ястреби се стрелкаха с разперени криле. И тъкмо тук Клей едва не загуби живота си.

Надвечер апахите спряха на една скалиста площадка, през която бавно течеше поточе, широко не повече от петнайсет сантиметра. Тръгнаха на лов, като оставиха Клей да поддържа огъня, както го бе научил Делгадито. Той бързо насъбра съчки и клони и току-що се бе изкачил отново на площадката тежко натоварен, когато съзря някакъв воин, който стоеше на няколко крачки с гръб към него.

— Делгадито, ти ли си? — запита Клей, тъй като воинът беше с почти същото телосложение. — Улови ли нещо?

Онзи настръхна и се завъртя, ръката му посегна към ножа.

Клей се сепна, като видя, че това е непознат апах, воин, когото не бе виждал досега, човек с ястребово лице, пламтящи очи и лоша прясна рана на челото, която щеше да остави белег във формата на светкавица, когато заздравееше. Индианецът беше як, може би дори по-мускулест от Делгадито, и мускулите му заиграха, когато изтегли ножа си и се сниши.

— Неджуни! — извика Клей апахската дума за „приятел“, пусна съчките и протегна ръце да покаже, че няма враждебни намерения. Ала приближаващият се воин не му обърна никакво внимание. Съскайки като змия, той размахваше ножа си и пристъпваше към жертвата си.

Клей се намираше на тясно. Той беше на самия край на площадката и нямаше как да се отдръпне. Нямаше и много място за маневриране, тъй като площадката беше извита. Огледа се наоколо за нещо, което би могъл да използва, но видя само няколко малки камъка и купчината дърва, които бе събрал. Като нямаше друг изход, грабна един дебел клон и се отдръпна наляво, по-настрана от индианеца. Мислеше трескаво, мъчеше се да си спомни други апахски думи, с които да покаже, че не е враг, ала от вълнение мозъкът му не можеше да работи както трябва.

Ако знаеше настроението на апаха, който стоеше пред него, Клей щеше да разбере, че е безсмислено да го увещава. Защото индианецът с пресен белег беше не кой да е, а Фиеро, който се бе свестил на другия ден, след като бе прострелян, и който бе намерил Ел Чико набучен на кол, одран и обезобразен. Отслабнал от инфектираната рана, Фиеро се бе опитал да се върне бързо в падината, за да предупреди сънародниците си.

Безброй пъти беше загубвал съзнание и бе падал, но само след няколко часа ставаше и продължаваше нататък. Пътуването го беше изтощило до крайност и можеше да загине, ако на втория ден не беше убил една змия и не беше напълнил стомаха си със суровото й месо.

Когато Фиеро стигна до лагера и намери труповете и изгорените колиби, гневът му нямаше граници. Той нямаше жена и деца, тъй като никоя жена не би искала да има нещо общо с мъж с такъв отвратителен характер, ала клането го разтърси толкова дълбоко, колкото и Делгадито, и Кучильо Негро, защото избитите бяха апахи, негови сънародници, които бе познавал и сред които бе живял от детинство.

Цял ден Фиеро оглежда следите, запомни всеки отпечатък от копито, ботуш и мокасин. Той имаше памет за следи и знаеше, че един ден ще попадне на някоя оставена от участниците в нападението, и тогава ще може да им го върне тъпкано за всичко, което бяха сторили.

От падината Фиеро се насочи на изток, към Драконовите планини, просто защото нямаше къде другаде да отиде. В планините имаше и други индианци, апахи от резервата, ала все пак апахи, а той имаше нужда от компанията на хора като него. Скоро попадна на странни следи, които го озадачиха: на бос бледолик и на апах. Отначало помисли, че индианецът дебне бледоликия, ала по-късно стана ясно, че двамата пътуват заедно и от време на време апахът всъщност помага на спътника си да върви.

Малко по-късно Фиеро разбра, че към двойката са се присъединили други трима воини. Вече се бе почти оправил и забърза да настигне групата. Сега откри, че на тази скална площадка воините са се разделили, за да тръгнат на лов, и тъкмо се двоумеше дали да почака да се върнат, или да потърси някого от тях, когато чу глас на омразен бледолик, обърна се и видя един от враговете си само на десетина крачки.

За Фиеро нямаше значение, че този бледолик е бил в компанията на сънародници апахи. И докато по-рано мислеше, че американецът може да е същият, когото Делгадито бе докарал в лагера, когато го съгледа, единствената му мисъл беше да го убие. Гневът му взе връх над всичко друго.

Клей Тагарт забеляза, че индианецът се кани да го нападне, и се приготви да го посрещне. Когато белязаният се хвърли към него, Клей отскочи встрани. Ножът проблесна на слънцето, за малко не улучи гърдите му. В отговор го удари с клона по главата, ала онзи отскочи леко настрана. След това застанаха и се загледаха втренчено, като всеки преценяваше другия.

Клей не хареса онова, което видя. Грозното лице на апаха погрозняваше още повече от омразата му, която беше толкова силна, че той почти я усещаше. Макар и по-голям, клонът беше по-слабо защитно средство от острия като бръснач нож.

— Неджуни! — опита той повторно.

Фиеро не можеше да приеме факта бледолик да му бъде приятел. Той скочи, ножът му беше насочен така, че да пререже шията на американеца, ала онзи се отдръпна назад и го спря с клона. Индианецът нападаше енергично и упорито, замахваше нагоре–надолу, търсеше слабо място.

Клей можеше само да държи апаха на разстояние, понеже клонът беше по-дълъг. Противодействаше на ударите му с удар, като същевременно се отдръпваше, докато стигна до едно място, където от площадката нагоре се издигаше скат и не можеше да се върви по-нататък. Спусна се наляво, или по-скоро опита, но апахът след миг се хвърли върху него.

Чиста случайност спаси живота на Клей. Докато вдигаше клона, се препъна, ножът се насочи не към гърлото му, а се вряза дълбоко в дървото. Преди да успее да се възползва от грешката на индианеца, Клей падна по гръб, а Фиеро го възседна. Единственото нещо, което му пречеше да стигне до гърлото му, беше клонът, който той се мъчеше да измъкне от ръцете му.

Апахът се бореше по инстинкт. Когато изпаднеше в един от периодичните си изблици на гняв, всякаква съзнателна мисъл го напускаше. Той живееше само с една цел — да убива, да дере, да разкъсва. Имаше случаи, когато такова буйство работеше в негова полза, и други моменти, като сега, когато сляпата ярост му пречеше да извърши онова, което най-много желаеше. Защото, ако се бе сетил да измъкне ножа от клона, лесно щеше да убие врага си. Вместо това реши на всяка цена да стисне с ръце гърлото му, без да мисли за нищо друго.

Клей се откопчи от стискащите пръсти на индианеца, заби тъпия край на клона в гърдите му, а после го фрасна по слепоочието. Апахът падна, с което позволи на Клей да се изправи на крака. Когато се дръпна назад, онзи го ритна по коляното и той усети болка, но не толкова силна, че да не може да продължи борбата. Замахна към главата на воина.

Фиеро се изплъзна изпод клона и се изправи. Беше невъоръжен, но все още смъртно опасен. Стоманените му мускули свидетелстваха за голямата му сила, с която си бе служил неведнъж, за да пречупи гръбнака на врага или да го удуши. Той се хилеше презрително на бледоликия, докато го обикаляше със спуснати ръце, а дебелите му пръсти ту се свиваха, ту се отпускаха.

Клей Тагарт само се молеше Делгадито да се върне. Този път той беше сам, неговата съдба беше в собствените му ръце. Направи лъжливо движение, после второ, принуждавайки апаха да се отдръпне към края на площадката. Една лекомислена идея го караше да упорства, веднъж–дваж замахна с клона, все не можеше да го улучи, ала го изтикваше все по-назад и по-назад. Очакваше апахът да отгатне целта му и много се учуди, когато успя да го изблъска до самия ръб на скалата.

Фиеро разбра опасността много късно. Петата му докосна ръба. Той погледна назад, опита да отскочи надясно, но тогава изложи лявата си страна. Клонът го удари право в ребрата, той загуби равновесие и залитна над ръба. Помъчи да се хване, за да се задържи на площадката, но без здрава опора това беше безнадеждно.

Клей избухна в смях, като гледаше как врагът му се търкаля надолу. Това беше смях на облекчение, не на тържество. Знаеше, че индианецът пак ще го погне, и бе сложил ръка на дръжката на ножа, за да го измъкне, когато онзи се удари с трясък в един голям объл камък. Апахът се привдигна на ръце и колене, цялото му лице беше в кръв, загледа злобно нагоре към Клей. Сетне направи две крачки, строполи се на земята и не помръдна.

Клей преглътна. Пусна клона на земята, настъпи го, за да не мърда, и издърпа ножа, сетне скочи долу, където лежеше апахът. Приклекна, хвана го за косата и завъртя главата му така, че да се вижда гърлото му. Вдигна ножа, после спря.

„Как би реагирал Делгадито, ако убия апах?“ — запита се Клей. Той беше единственият му приятел, който възпираше другите воини да не го убият. Ако направеше нещо, което би настроило Делгадито против него, той можеше да остави другите да правят каквото искат. Колебаеше се, стиснатата му ръка трепереше. „По дяволите всичко!“ — каза той и остави ножа.

Когато Делгадито и Кучильо Негро се върнаха, носейки убит елен, с учудване видяха Фиеро, легнал по гръб до огъня, а американецът — седнал до него.

Клей скочи на крака, посочи воина, който беше в безсъзнание, и обясни:

— Той ме нападна.

Никой досега не бе побеждавал Фиеро. Делгадито дори се съмняваше, че това е възможно. Беше учуден, което рядко му се случваше, да види най-буйния апах, повален от слабия бледолик, и в потреса си смънка благоговейно: „Ликой шисиндей.“

Кучильо Негро го погледна, ала не каза нищо.

— Помъчих се да го уверя, че съм приятел — продължи Клей. — Неджуни. Това ли е точната дума? Казах му я два пъти, но той не искаше да слуша. Неправилно ли съм я произнесъл?

Делгадито пусна елена на земята и пристъпи към Фиеро, чиито гърди се повдигаха и спускаха ритмично. От една лоша рана се процеждаше кръв, имаше и друга, по-стара, драскотина от куршум.

— Как направи това? — запита той.

— Той падна.

— Падна?

— Удари главата си в един голям камък. Ако беше по-силно, щеше да я счупи. — Клей беше неспокоен, не можеше да разбере по изражението на Делгадито ядосан ли е, или не. — Опитваше се да ме убие. Нямаше как, трябваше да се защитя.

— Ти защитил много добре.

— Не ми се сърдиш, нали? Не искам да го вземаш навътре. Ние все още сме приятели, нали?

Въпросът беше толкова абсурден, че Делгадито го изгледа, мислейки, че се шегува. Апахите и бледоликите не можеха никога да бъдат приятели, особено след голямата измама. Американците бяха дошли на апахска територия, приказваха за мир и приятелство, ала през всичкото време бяха кроили как да надвият индианците и да им отнемат земята. Думите на бледоликите бяха лъжливи като многото обещания, дадени от Великия бледолик Баща. Като победители и победени, такива бяха отношенията им. Люти врагове докрай.

Ала когато Делгадито погледна Клей Тагарт, видя, че той е сериозен и че цени тяхното въображаемо приятелство. А това му се виждаше смешно. Между самите апахи рядко имаше дълбоко приятелство, тъй като всеки воин винаги гледаше собствените си интереси.

— Продължаваме да бъдем приятели, нали? — настояваше Клей. — Нали не ми се сърдиш за това?

— Ний същи — увери го Делгадито, което беше вярно, тъй като не бе променил намерението си да даде урок на този ранчеро, когато престанеше да му бъде полезен.

Клей въздъхна и му подаде ножа.

— Ето. По-добре е да го вземеш ти. Когато се свести, той ще побеснее, ако ме види, че го държа.

— Ти не уби него. Защо?

— Не исках.

Делгадито усещаше, че шикалкави.

— Защо? — настоя индианецът. — Той опитал убие теб. Ти каза.

— Можех да прережа гърлото му — призна Клей, — но не го направих. Не исках да те настройвам против себе си.

Ето ти нещо ново. Американецът толкова ценеше приятелството им, че бе пощадил живота на човек, който се опитвал да го убие. Индианецът не знаеше как да си обясни това странно поведение и се ядоса на себе си, тъй като изпитваше известна симпатия към Тагарт заради постъпката му. За да скрие чувствата си, приклекна. „Дръпни се“ — предупреди той и зашлеви на Фиеро звучна плесница.

Стреснат, Фиеро седна и се огледа.

— Делгадито — каза той вместо поздрав. После очите му се спряха на бледоликия и взе да се привдига, вените на шията му се издуха. — Той ли! Ще изтръгна сърцето му…

— Няма да го сториш — прекъсна го Делгадито, като го улови за ръката. — Той ни е нужен.

Фиеро се отскубна.

— Ти прекаляваш. Нямаш право да ни съветваш какво да правим. Аз не те признавам вече за наш главатар.

Делгадито скръсти ръце. Беше очаквал такова предизвикателство, но не точно от него. Бе смятал Фиеро за мъртъв, а сега той се бе върнал от гроба, за да бъде трън в очите му, както винаги досега.

— Прав си — рече Делгадито и остана доволен от изненадата, която прочете в очите му. — След всичко, което се случи, аз би трябвало да наведа глава от срам. Никой не бива да слуша съветите ми, защото те се оказаха погрешни и всички, които разчитаха на тях, бяха избити от Синята фуражка.

Фиеро изсумтя.

— Никога вече няма да предвождам който и да е шисиндей — продължи Делгадито. — Никога вече няма да карам някого да постъпва така, както аз смятам за добре. Всеки от вас да си избира пътя.

— Аз можех да ти кажа какво ще се случи — каза Фиеро дръзко. — Ти беше прекалено плах. Не биваше да бягаме от ловците на скалпове, когато бяхме в Мексико. Ако бяхме продължили пътя си, всички щяха да бъдат живи.

Макар че Делгадито беше готов да поеме вината за гибелта на хората му, той не можеше да позволи на никого да му натрива носа за това.

— Признах, че вината е моя — рече той раздразнено. — Всякакви други думи са излишни.

— Ами този бледолик боклук? — запита Фиеро и посочи с пръст Клей Тагарт.

— Той е с мен.

— Той е наш враг.

— Враг, който не те е убил, когато е можел да го направи. Ти дължиш на него живота си.

— Нищо не му дължа! Сглупил е, че не ме е убил, когато е имал възможност, защото аз непременно ще го убия, когато пожелая.

— Ликой шисиндей е под мое покровителство — предупреди го Делгадито. — Посегнеш ли му, ще отговаряш пред мен.

— Как го нарече?

— С името, което му дадох.

— Ти…! — започна Фиеро, но спря, защото гневът така го задуши, че не можеше да говори. Да се сприятелиш с бледолик, е лошо. Ала да дадеш апахско име на такъв е още по-недостойно. Волю–неволю той се извърна и прехапа долната си устна, за да не изтърси нещо, което би накарало Делгадито да размаха ножа си.

Колкото и да го мразеше и да го мислеше за слаб, Фиеро не искаше да го премахва. Убиването на друг апах беше табу, освен ако не станеше по време на племенна война или при честен двубой, когато един воин е отправил открито предизвикателство към друг. А за да се смята то за оправдано, оскърблението към обидения трябваше да бъде голямо. Това беше резултат от поуката, извлечена някога, когато са се водили толкова много двубои, че редовете на годните за бой воини бил сериозно намалял.

Освен това Фиеро нямаше да убие Делгадито, тъй като, въпреки свадливия си характер, той беше силно привързан към племето си. Да, би спорил с всекиго и с всички, когато сметнеше, че не са прави. Да, би настръхнал и при най-малка обида. Ала дълбоко в душата си беше предан на своя народ като Кочис[1].

Фиеро отдавна тайно мечтаеше да стане много влиятелен воин, може би главатар на своя дружина. За нещастие, не се бе родил син на вожд, за да може един ден да наследи водачеството. Единственият начин да постигне това жадувано положение беше да го спечели. А тъй като да отнемеш водачеството от слаб съперник беше лесно, той се бе присъединил към хората на Делгадито.

Сега мечтите на Фиеро бяха разбити. Групата, която се бе надявал един ден да нарича своя, беше унищожена. Можеше да опита да се присъедини към друга, ала петното, което носеше, щеше да ограничи шансовете му за водачество. Петното, лепнато му от глупостта на Делгадито.

След като се овладя, Фиеро се обърна и каза язвително:

— Нима и тоя бледолик ще направиш свой брат? Нима двамата ще делите една и съща колиба?

— Той ми трябва. Щом постигна целта си, ще умре.

Фиеро го погледна в очите. Тази новина беше неочаквана и още веднъж показваше, че нишката на мислите на Делгадито трудно се разплиташе.

— Какво си намислил? — запита той без заобиколки.

— Какво би направил ти на мое място?

Имаше само един отговор.

— Бих воювал с всички, които нахълтаха в нашата земя, и ще се бия, докато не ги прогоня, или те не ми отнемат живота.

— Точно така би постъпил един истински шисиндей.

Семето на възвърнатото уважение към Делгадито пусна корени в душата на Фиеро и той развълнувано се поклони.

— Ще те следвам.

— Вече не предвождам други апахи.

— Тогава ще се бием рамо до рамо.

Кучильо Негро, който слушаше внимателно, се приближи.

— Аз също ще воювам срещу бледоликите и накайхай.

— Аз няма да ви поведа — каза Делгадито.

Фиеро и Кучильо Негро се спогледаха озадачено.

— Никой не трябва да предвожда — заяви Кучильо.

— Може ли тяло да се движи без глава? Една дружина трябва да има главатар, за да бъде боеспособна — каза Делгадито. — Дори в малка група от четирима–петима воини трябва да има един, който да взема решения, иначе тя не може да се бие успешно. Винаги ще спорим помежду си какво да правим и кога да го направим и никога нищо няма да постигаме.

— Тогава някой от нас ще предвожда — рече Фиеро.

— Кой? Ти ли?

— Фиеро е твърде избухлив, за да бъде добър предводител — каза бързо Кучильо Негро. — Аз не бих го следвал, нито пък Понсе или Амарильо.

Както и можеше да се очаква, Фиеро настръхна.

— Аз мога да бъда не по-лош предводител от всеки от вас. Дори по-добър, защото не се боя да поемам рискове, на които други не биха се решили.

Делгадито гледаше замислено земята.

— Не е достатъчно да си способен. Трябва да умееш да привличаш последователи, преди да можеш да предвождаш.

— Кой ще ни предвожда, ако не ти или аз? — тросна се Фиеро. — Другите са много млади. Нямат нашия опит. Имаш ли предвид някой друг?

— Не — излъга Делгадито, погледът му блуждаеше разсеяно над планинската местност на изток, над близкия връх и над самата площадка, докато най-после спря на Ликой шисиндей. И ако Фиеро или Кучильо Негро го бяха наблюдавали внимателно, щяха да забележат, че ъгълчетата на устните на Делгадито се повдигнаха.

[1] Вожд на индианците от апахското племе чирикахуа. Действал в съпротива срещу нашествието на белите в индианските земи. — Б.пр. ↑

Глава осма

Апахите я наричаха Топли извори, естествена крепост, разположена високо в планините Чирикахуа, една от двете вериги, образуващи гръбнака на резервата Чирикахуа. Имаше само един път да се влезе там или да се излезе — през тясна пролука в една скала. Вътре тревиста долина предлагаше идеално скривалище, тъй като беше заобиколена от високи, непристъпни скалисти възвишения. Само чирикахуаите знаеха за съществуването й. Никога на никого извън тяхното племе не бяха казвали за нея, дори на човек от друго апахско племе. Тя беше една от най-ревностно пазените им тайни.

Затова Фиеро, Понсе и Амарильо спореха разпалено: не искаха Ликой шисиндей да влезе в това убежище. На всичките им възражения Делгадито отговаряше, че все пак трябва да се скрият някъде за известно време и няма по-подходящо място от „Топли извори“ в цяла Аризона. Изтъкна, че и други можело да са оцелели от клането, в такъв случай накрая щели да дойдат именно там. Ако никой не пристигнел до половин луна, тогава той щял да отиде другаде. Фиеро, Понсе и Амарильо неохотно се съгласиха да чакат там толкова дълго, ако имаше някакви оцелели.

Клей Тагарт се сети, че той е причината за споровете, на които бе свидетел, сети се лесно поради честите злобни погледи, които му хвърляха трима от воините. Той бе напреднал в изучаването на апахския език дотолкова, че можеше да схване някоя и друга дума, затова му беше ясно, че и тримата искаха да го видят мъртъв. По-ясно от всякога разбра, че животът му е в ръцете на Делгадито и че ако нещо се случеше на апаха, съдбата му щеше да бъде решена.

Клей започна да съжалява, че се бе мъкнал с него. Смяташе, че сам щеше да се справи по-добре, дори и да го очакваха глад и жажда. Искаше да се махне от тези хора, ала не виждаше как ще стане това, тъй като се съмняваше, че ще го оставят да ги напусне. Хрумна му, че може би апахите се страхуваха да не издаде скривалището им на армията, затова на шестия ден от престоя им повдигна този въпрос пред Делгадито, като каза:

— Хубаво скривалище си имате тук. Не виждам как ще го намерите пак, ако го изпуснете. Зная, че самият аз не бих могъл да го открия.

— Тук много безопасно — отговори воинът. — Но не е достатъчно безопасно.

— Защо?

— Разузнавачи чирикахуа в армията знаят Топли извори. Засега не казват.

Клей знаеше, че апахи от няколко племена се бяха наели да изпълняват най-различни задачи за правителството. Някои работеха за агента[1]. Други, които не можеха да търпят скучния живот в резервата, бяха облекли военни униформи и бяха станали разузнавачи. Това беше единствената длъжност, която можеше да заеме апах. Тя обещаваше известни приключения и силни усещания.

— Един ден кажат — допълни Делгадито. — Тогава Топли извори вече няма безопасни.

— Аз никога няма да кажа — заяви Клей. — Особено след всичко, което направи за мен.

Апахът седна и втренчи поглед в далечината.

— Не, сър — подчерта Клей. — Аз не съм предател. Дам ли дума, можете да разчитате, че ще я удържа. Ако ме пуснете, ще запазя тайната ви. — Погледна Делгадито с надеждата, че ще разбере намека и ще му позволи да си тръгне, ала той просто седеше, непроницаем както винаги. Ядосан, Клей се осмели да запита: — Кога, по дяволите, ще мога да си отида? Нямам намерение да кисна тук вечно.

— Къде отидеш? — запита кротко Делгадито.

— Сам не зная. Още не съм решил. Може би първо в ранчото да си взема чантата, малко дрехи и огнестрелно оръжие.

— А след това?

— После възнамерявам да издиря човека, който нареди да бъда обесен, и да му го върна тъпкано. — От самата мисъл за Джилет бузите на Клей пламнаха от гняв. От няколко дни бе престанал да крои планове за отмъщение, ала чувствата му ни най-малко не се бяха променили. Дори се бяха засилили и цялата му омраза внезапно пламна отново, от силна възбуда стисна юмруци така, че кокалчетата на пръстите му побеляха.

— Човекът със значка? — попита Делгадито.

— Шерифът Крейн? Разбира се, бих искал да му светя маслото, но той е само слуга на Майлс Джилет. На мен ми трябва всъщност оня омбре Джилет.

— Как убиеш него?

— Че как другояче? Ще го предизвикам на двубой и ще направя главата му на решето.

— Какво?

— Ще го надупча с куршуми.

— А другите? Дето сложиха въже на шия?

— И с тях ще се разплатя.

— Убиеш всички?

— Всички до един са мерзавци. Те искаха да ме линчуват. Не ме съдиха. Нямаше съдебни заседатели, които да ме изслушат. Джилет ме искаше мъртъв, затова ги прати да му свършат мръсната работа. — Клей се намръщи. — Обзалагам се, че са излъгали, когато са се върнали в Тусън. Обзалагам се, че са пуснали слуха, че са ме застреляли при опит за съпротива, когато са искали да ме арестуват. — Така никой не ще може да ги обвини в незаконно линчуване.

— Нах ки сах тах — каза Делгадито.

— Че какво като са дванайсет? — отвърна Клей. — Никой не може да противостои на човек, който търси правото си. Ако в този наш смахнат свят има справедливост, аз ще се разправя с всички, преди полицията да ме пипне.

— Нах ки сах тах — повтори бавно Делгадито. — Прекалено много за теб сам.

— Човек прави, каквото може — каза Клей, повдигайки рамене.

— Ти има приятели помогнат?

— Боя се, че нямам. Винаги съм си бил малко самотник, вървя си по своя път, докато стадото върви по друг. Има неколцина, които бих нарекъл другари, ала нито един, който би се осмелил да се опълчи срещу такива като Майлс Джилет. — Клей си спомни за Джейкъби и Хаскет и се намръщи.

— Няма човек, на когото мога да се доверя. — Погледна Делгадито, усмихна се и сложи ръка на рамото му. — С изключение на теб. Това не е ли достатъчно? Единственият приятел, когото имам, и при това си апах, дявол да те вземе.

Лукаво пламъче проблесна в очите на Делгадито, пламъче, което той скри, като отмести погледа си към ято врабци.

— Ти има нужда помощ да убие толкоз много.

— Къде бих могъл да намеря помощ? — каза Клей и се засмя горчиво. — Не, аз съм сам.

— Ний помогнем може би.

— Вие?

— Ний помогнем теб, ти помогне нас.

Клей дори не се бе замислял над тази идея и тя така го изненада, че се вцепени като ухапан от отровен гущер. Потръпна от сладостно усещане, като си представи как апахите нападат фермите на ония, които искаха да го обесят. Не би могъл да измисли по-подходящ край за мерзавците, освен да бъдат избити и скалпирани. Още по-добре щеше да бъде, ако апахите поемеха вината, така никой нямаше да го държи отговорен по-късно, когато се върнеше да обработва ранчото си и подхванеше живота си оттам, откъдето го бе прекъснал. Изкикоти се от радост.

— Ти харесва?

— Много ми харесва — призна Клей. — Но какво ще кажат твоите приятели? Ще го сторят ли заради мен? Ако съдя по държанието им с мен, предполагам, че по-скоро биха ми прерязали гърлото, отколкото да ми направят някаква услуга.

— Видим — рече Делгадито и стана. Тръгна към извора, близо до който бяха седнали четиримата индианци. С изключение на Кучильо Негро, сега те рядко му говореха, толкова ги беше яд, че ранчерото е тук. Делгадито нарочно не им обърна внимание, когато коленичи и започна да пие. После седна и каза най-небрежно:

— Аз реших. Тръгвам по пътеката на войната срещу бледоликите, ако никой от нашите не се яви след осем съня.

— Сам ли ще тръгнеш?

— Не.

— Значи си променил решението си и искаш да дойдем с теб? — запита Кучильо Негро.

— Не.

Възцари се мълчание, докато размишляваха върху отговорите му. Нетърпеливият Фиеро зададе решаващия въпрос.

— Щом не ни искаш, тогава кой ще тръгне по пътеката на войната с теб? Воини от резервата ли?

— Не — отговори Делгадито. Потопи ръката си във водата и прокара мократа си длан по шията и челото си. Макар и външно невъзмутим, вътрешно той много се радваше на номера, който им бе погодил.

— С кого тогава? — запита Понсе.

Делгадито хитро помълча.

— Ликой шисиндей и аз ще воюваме заедно. — Изправи се и направи крачка да се отдалечи, но Кучильо Негро изрече името му.

— Ушите ми сигурно не чуват добре като едно време. Ти и бледоликият ще воювате срещу други бледолики?

— Да.

— Де се е чуло американо да воюва с други американос? — рече Амарильо.

— Помниш ли голямата война между сините и сивите фуражки[2]? — напомни му Делгадито. — Войната, за която слушахме толкова много от агента и другите бледолики тук, в резервата? Бледолики наистина се бият срещу бледолики, когато имат причина, а Ликой шисиндей има много причини.

— Ще предвождаш един-единствен бледолик срещу цялата им армия? — Гласът на Фиеро беше язвителен.

— Вече ти казах веднъж — отговори Делгадито. — Никога никого вече няма да предвождам.

— Ще се биете като братя — ти и този бледолик? — каза Амарильо презрително.

Тук настъпи съдбоносният момент.

— Не — отвърна Делгадито. — Аз ще го следвам, той ще ме води. — Обърна се, отдалечи се и седна на голям плосък камък в сянката на надвиснала скалиста стена. Облегна се назад и се престори, че затваря очи, за да може да следи четиримата незабелязано. Както и очакваше, те обсъждаха оживено изказването му. Той се усмихна вътрешно, затвори напълно очи и се отпусна. Скоро някой от тях или всички ще дойдат при него и тогава неговото нацекес щеше да му донесе плодове.

Този, който има най-голямо влияние сред апахите, неизменно е човек с дълбока мисъл. Неговите грижливо разработени планове стигат далеч в бъдещето и държат сметка за всичко, което може да възникне и да им повлияе. Такива хора са високоуважавани от цялото племе и с находчивата си мисъл са в състояние да привлекат около себе си големи групи предани бойци и техните семейства. Именно по този начин Делгадито бе събрал своята дружина и макар че повечето негови хора вече ги нямаше, той все още вярваше непоколебимо в своето нацекес, дълбоко мислене.

Тази беше съществената разлика между Делгадито и Фиеро и причината последният никога да не се издигне по-високо от военачалник. Това само по себе си беше чест, но военачалникът не се радваше на такава почит, както онзи, който бе доказал със способностите си, че е естествен водач във всяко отношение, Фиеро, чието мислене беше плитко като поток през лятото, можеше да се стреми към по-голямо влияние, каквото обаче винаги щяха да му отказват. Той просто не знаеше как да използва ума си.

Такива бяха мислите на Делгадито, когато чу стъпките им, отвори очи и видя, че и четиримата са застанали пред него.

— Искате ли нещо?

— Какво се надяваш да постигнеш, като се съюзяваш с Белия апах в тази война? — запита го Кучильо Негро.

— Отмъщение за смъртта на тия, които ми се довериха.

— За какво друго?

Делгадито изтръска прахта от мокасините си, но не отговори. Никой апах не би тръгнал по пътеката на войната, не би извършил дори един–единствен набег без някаква важна причина, без изгледи за материална облага. Апахът живее, за да плячкосва — независимо дали са коне, жени или огнестрелно оръжие. Апах, който не го върши, който рискува да бъде убит заради самото убиване, е смятан за глупак.

— За какво друго? — повтори Кучильо Негро.

— Бледоликите имат много пушки, много коне. Искам някои от тях за себе си.

Фиеро се мръщеше.

— Но защо с това бледолико пале, което искаш да мъкнеш навсякъде, където отидем?

— Кой по-добре познава навиците на бледоликите, освен друг като тях? Кой познава най-добре слабостите им и как можем да използваме тези слабости? Нима апахите, които служат за разузнавачи на армията, не ни причиняват най-много неприятности, защото мислят като нас и могат да ни проследят навсякъде, където отидем?

— Едно е да вървим с бледоликия като с равен, друго е да се оставим да ни води — рече Кучильо Негро. — Това е недостойно.

— Защо? Заради цвета на кожата му ли? Та не може ли бледоликият да мрази себеподобните си така, както ги мразим ние? Той спаси живота ми веднъж, когато можеше да ме остави да умра, затова вярвам на думата му така, както бих вярвал на думата на всеки от вас. Вярвам му, когато заявява, че иска да воюва със себеподобните си, и ще правя каквото казва, докато не покаже, че не може да му се вярва. Ако това стане, ще прережа гърлото му и ще тръгна по свой път.

Амарильо гледаше втренчено Клей Тагарт.

— Много пушки и коне, казваш? Колко много?

— Повече, отколкото можеш да си представиш. Повече, отколкото сме откраднали от мексиканците през всички зими, през които ги нападнахме.

Понсе също се разпалваше от тази идея.

— Ако всички вършим добре това, ще имаме колкото жени пожелаем. Нашето племе ще ни уважава. Няма да бъдем отхвърлени.

— Ще измием срама от позора, че Синята фуражка ни победи — вметна Кучильо Негро, издавайки вълнението си от тази перспектива.

На лицето на Фиеро бе изписано, че у него се водеше ожесточена борба между възмущението и съгласието.

— Всичко това е хубаво, но не мога да се примиря бледолик да ни бъде водач.

— Не е нужно да идваш — каза Делгадито кротко. — Няма да ти се разсърдим, ако останеш в резервата. Погледни колко много наши събратя вече са станали земеделци. Те ще те приемат с радост и ще те научат на всичко, което трябва да знаеш, за да копаеш земята със сечивата на бледоликите.

— По-добре да пия конска пикня.

Делгадито се протегна и се почеса по слабините, за да даде време на Фиеро да се замисли върху ограничените им възможности.

— Може да намериш в резервата хора, които да дойдат с теб в Мексико — подсети го той. — Може да имате по-голям късмет от мен да избегнете Синята фуражка и другите банди на ловците на скалпове.

— Никой няма да тръгне с мен — каза Фиеро. Колкото и да беше темпераментен, все пак беше реалист и знаеше, че ако не се прояви в няколко успешни нападения, никога няма да изпълни желанието на сърцето си. А тук му се предлагаше възможност — при условие, че преглътнеше гордостта си и приемеше водачеството на бледоликото пале.

Кучильо Негро направи половин крачка напред.

— Аз съм готов да се присъединя към теб, Делгадито.

— Съгласен ли си да следваш Белия апах и да правиш каквото каже?

— Щом ти можеш, аз също мога.

Делгадито погледна Амарильо.

— А ти?

— Съгласен съм.

— А ти, Понсе?

— Щом ще имаме много коне и пушки, както обеща, ще позволя на Белия апах да насочва стъпките ми.

— Той ще се зарадва да го чуе — рече Делгадито и се изправи. — Трябва да му го съобщя.

— Кажи му, че аз също ще дойда — заяви Фиеро.

— Ти ли?

— Че защо не?

— Ти не можеш да се примириш с мисълта, че ще те води бледолик. Преди малко го каза.

— Мога да опитам.

— Не е достатъчно да опиташ. Трябва предварително да дадеш дума.

— Откога апахи дават обещания на бледолики?

— Трябва да му обещаем, иначе няма да има основание да ни вярва, че сме искрени.

— Ти искаш прекалено много.

— Тогава върви по твой път. Желаем ти всичко хубаво — отсече Делгадито и тръгна.

— Чакай — рече Фиеро. Приближи се до него и заяви: — Аз ще му потрябвам и ти знаеш това. Кой по-добре от мен умее да краде, без да го хванат? Кой по-добре се справя с коне? Кой по-добре от мен дебне, без да го усетят? С мен вие ще задигнете толкова плячка, че няма да можете да я носите.

— Първо трябва да обещаеш, че ще вършиш онова, което той ни нареди.

— Бледолик да заповядва на апахи! — възкликна Фиеро възмутен, ала когато Делгадито понечи да си тръгне, бързо добави: — Добре де. Ще правя каквото пожелаеш.

— Трябва да правиш каквото той пожелае.

Следващите думи на Фиеро едва се чуха:

— Съгласен съм.

— Какво каза?

— Казах, че съм съгласен — тросна се Фиеро. — Ще лижа краката на това бледолико копеле. — Докосна с ръка ножа си. — Но ви предупреждавам, че при първото съмнение за предателство ще го убия. Ако се окаже глупак, ще го убия. А ако някой от нас умре по негова вина, ножът ми ще източи кръвта му.

— Само ако моят нож не източи преди това кръвта му.

Клей Тагарт оглеждаше новообразувалите се мазоли по ходилата си, когато Делгадито седна до него. Клей вдигна очи и попита:

— Е, каква беше присъдата? Казаха ли ти да вървиш на майната си?

Апахът не разбра смисъла на тези думи. Думата „присъда“ му беше непозната, но не помоли Клей да му я обясни. Имаше по-важен въпрос за решаване.

— Ний помогнем теб — обяви той.

— Значи наистина одобриха плана ти? — възкликна Клей, който не вярваше на ушите си. Погледна воините и се смути, като видя, че и четиримата го гледаха с насмешлива враждебност. — Мислех, че по-скоро биха ме повалили и скалпирали. Защо се съгласиха да ми помогнат?

— Ний помогнем теб.

— По какъв начин?

— Вземем пушки.

Клей сви устни. Толкова го бе въодушевила идеята да има помощта на апахите, че не бе помислил за последиците. Те ще очакват плячка от нападенията, особено огнестрелно оръжие. После ще го използват срещу други бели, невинни, които нямат нищо общо с личното му отмъщение срещу Майлс Джилет.

Делгадито наблюдаваше внимателно ранчерото. През краткото време, докато бяха заедно, той бе научил, че чувствата на Клей Тагарт се отразяваха на лицето му. Често шахът можеше да отгатне какво мисли той само като следеше лицето му. Затова, когато видя смутеното изражение на Тагарт, подхвърли:

— Пушки ни трябват да убием Синята фуражка.

— Кого?

— Синята фуражка. Дето изби наши хора.

Клей разбра.

— Бен Джонсън, ловецът на скалпове. Тук не мога да ви упрекна. Сигурно жадувате да му отмъстите така, както аз жадувам да отмъстя на Джилет.

— Бе Джон сън? — произнесе Делгадито, разчленявайки името по апахски.

— Бен Джонсън — повтори — Клей. — Така се нарича мерзавецът, който е избил хората ти. Той е дезертирал от юнионистката армия преди години и оттогава все се укрива, преживява от убийства и грабежи, а сега — от сваляне на скалпове.

Делгадито запечата името в паметта си. Не биваше никога да го забравя.

— Виждаш защо ни трябват пушки?

— Ако възнамерявате да гоните тоя пор, колтове и уинчестъри няма да са ви достатъчни. Хората му са корави като камък, а и половината от тях са метиси. Те умеят да проследяват не по-зле от вас и се бият като диви котки. Ще трябва да имате голям късмет, за да ги пречукате.

— Пречукваме?

— Да ги избиете. Да ги унищожите.

Делгадито изсумтя.

— Ти още настояваш ний помогнем?

— Не мога да ви упрекна, че искате оръжие. Да, идеята ми харесва.

— Има… — започна Делгадито и спря, мъчейки се да намери точната дума. — Проблеми — довърши той.

— Чакай да го изтълкувам. Те не искат да нося оръжие? Искат да върша всичката женска работа и само те да водят боя?

— Искат ти водиш.

— Не разбирам — каза Клей, уверен, че воинът не мисли така, както предполагаше. — Какво да водя? Конете, които ще откраднем?

— Водиш нас.

Клей Тагарт щеше да падне от учудване.

— Искате да водя бойния отряд?

— Да.

— Аз?

— Ти не иска?

Клей погледна пак другите четирима апахи.

— Те ще позволят ли бледолик да го води?

— Да.

— Но защо? Не проумявам.

— Ти знаеш бели по-добре, говориш език по-добре. Знаеш къде отидем, ний не били там. Искаш убиеш хора, кои обесили теб, затуй ти избереш как умрат — каза Делгадито. — Ние правим, ти искаш. Съгласен?

— Да пукна, ако разбирам — рече Клей тихо. Кой бе чувал досега такова нещо? Представи си какво би било да има на разположение петима безстрашни, жестоки апахи, да има, така да се каже, своя малка частна армия, изпечени убийци, които ще раздават правосъдие така, както той пожелае. Някакво ново чувство го обзе, мимолетно чувство на опияняваща власт, и той се разсмя гръмогласно.

— Ти харесва? — запита Делгадито.

— Страшно ми харесва — призна Клей и го потупа по ръката. — Сделката е сключена, съдружнико. Джилет и жестоките му мъчители ще съжаляват, че взеха правосъдието в ръцете си.

Тагарт толкова се радваше на неочаквания развой на събитията, че не обръщаше внимание на Делгадито. Ако бе обърнал, щеше да забележи, че хитрият апах също ликуваше, но по причини, от които би потръпнал, ако ги узнаеше.

— След осем съня тръгваме — заяви той. — След осем съня убиване започва.

— Нямам търпение да започне.

[1] Става дума за местен представител на Управлението по индианските въпроси. — Б.пр. ↑

[2] Гражданската война между Северните и Южните щати. — Б.пр. ↑

Глава девета

Девет дни по-късно един боен отряд напусна резервата Чирикахуа и се насочи крадешком на запад. За разлика от други бойни отряди в този беше включен бледолик. И което бе още по-странно, той беше фактическият водач на бойния отряд, водач, на когото все му се искаше да се ощипе, за да се увери, че не сънува.

Клей Тагарт често се подсмихваше под мустак, като си помислеше каква неприятна изненада готви за ония, които го бяха преследвали и качили на бесилото. Със злорадство чакаше да види лицата на Джейкъби, Хаскет и останалите, когато апахите свършеха черната работа. Отмъщението е сладко, ала неговото отмъщение щеше да бъде още по-сладко, тъй като след това никой нямаше да може да припише убийствата на него. Апахите бяха идеални изкупителни жертви и по ирония на съдбата именно един от тях бе предложил тази идея. Всичко се бе стекло по-добре, отколкото Клей бе очаквал.

Клей крачеше бързо подир петимата воини с мокасините, които Делгадито бе направил за него. Грубо ушити от еленова кожа, стигайки до коленете му, те все пак предпазваха краката му от бодливите кактуси и острите камъни, а и бяха по-добра защита от ботушите му, пък и бяха много по-удобни.

През последните осем дни, прекарани в бездействие, Клей се бе упражнявал много да тича с тях. През това време Делгадито, който го бе взел под своя закрила, го учеше как да се прехранва с местната растителност. Клей научи, че дърветата аламо са сигурен знак, че наблизо има вода, тъй като те растат винаги близо до нея. Научи кои диви плодове са годни за ядене и кои са отровни. Делгадито му показа как да намира точно определени малки корени, горе–долу колкото цариградско грозде, които имаха приятния вкус на сурови сладки картофи. И го почерпи със слънчогледово семе, което той опита за първи път.

Освен че се научи как да оцелява, Клей закали тялото си така, както се закалява нож. Делгадито го караше да пробягва дълги разстояния през трудна местност. С часове се катереше по стръмни скали и дървета. Делгадито му даде уроци и как да се слива с обстановката, как да имитира формата на дърветата и камъните така добре, че от разстояние да прилича на тях.

В замяна на това Клей го понаучи на английски. Делгадито трудно заучаваше, ала бе упорит ученик, много се огорчаваше от грешките си и залягаше усилено да ги поправи. Клей не можеше да разбере защо апахът толкова се старае да научи езика му, но не си направи труда да го запита.

Докато ставаше всичко това, другите воини се държаха на разстояние. Те отговаряха на Клей, когато им заговореше, но иначе мълчаха, когато беше наблизо. Той знаеше, че не го харесват, но това не го безпокоеше. Докато се намираше под закрилата и грижите на Делгадито, беше спокоен. И щом като апахите му се подчиняваха, пет пари не даваше как се отнасяха към него.

Докато вървяха, малко говореха. Клей научи, че апахите рядко говорят на открито, освен когато лагеруват. Просто тичат неуморно към целите си, загорелите им тела рядко се потят. Изненада се, че не изостава, но подозираше, че Делгадито поддържа по-бавен ход от нормалния за апахите.

Вечерта, преди да тръгнат, възникна нов спор между Делгадито и Фиеро. Чак на втория ден, след като напуснаха Топли извори, Клей научи причината. Тя беше свързана със смъртта на друг апах на име Ел Чико, убит от Бен Джонсън. Явно Делгадито бе загатнал, че Ел Чико нямало да умре, ако Фиеро не е бил непредпазлив, и естествено, той настръхнал от това обвинение.

От всички апахи Клей най нямаше вяра на Фиеро. Често забелязваше, че той му хвърля погледи на явна омраза, и не си правеше илюзии какво ще стане с него, ако Делгадито умре. Но той имаше открито оръжие, в буквалния смисъл.

Един ден преди да напуснат убежището, Делгадито го дръпна настрана, бръкна под препаската си и извади малък пистолет.

— За теб.

— Даваш ми пистолет? — учуди се Клей и тозчас прехапа езика си, загдето бе постъпил толкова глупаво. Бързо грабна оръжието, докато Делгадито не се е разкаял.

— Ти скрий. Разбира?

— Да не узнаят другите, че го имам?

— Да.

— Тогава няма да го показвам.

Клей бе спокоен, когато усещаше как пистолетът се трие в крака му, докато тичаше, и с нетърпение чакаше да се сдобие с по-голям пистолет или с пушка. Този подарък затвърди още повече убеждението му, че Делгадито го смята за приятел. Бе чувал да разправят за апахи, които понякога се привързвали към бледолики и се сприятелявали с тях, и предположи, че това е още един такъв пример.

Отначало всичко вървеше добре. Придвижваха се само нощем и се криеха през деня. При Драконови извори изядоха една антилопа, която уби Понсе. Оттам поеха към река Сан Педро. Свечеряваше се, когато съзряха реката, а също и лагерен огън.

Делгадито заповяда да спрат. Обърна се към Клей и рече:

— Някой трябва да отиде да направи оглед.

Клей се втренчи във Фиеро.

— Върви ти — каза той на своя апахски със силен акцент. — После ще ни кажеш какво си видял.

В тъмните очи на Фиеро проблесна светкавица, но той се подчини без възражение и скоро изчезна в сгъстяващия се мрак.

— Все очаквам да се нахвърли върху мен — каза Клей на английски.

— Той добър боец, добър воин. Но никога не обръщай гръб към него — предупреди го Делгадито.

— Не се безпокой. Не ми се ще да умра.

Апахите насядаха да чакат другаря си, същото направи и Клей. По-скоро несъзнателно бе усвоил много от техните навици и дори беше завързал около главата си широка ивица еленова кожа, която да задържи косата му. Оправи я, докато чакаше, после скръсти ръце на коленете си.

Не стана нужда да чакат дълго. След пет минути Фиеро се върна и тръгна към Делгадито да му докладва, но той бързо се обърна и посочи Клей. Фиеро каза намръщено:

— Бледолики, има четирима мексиканци с четири коня и шест мулета. Видях много вързопи близо до огъня им. Всеки има по една пушка, по един пистолет и по един нож.

— Трябва да почакаме да заспят и тогава ще ги нападнем — обади се Амарильо.

— Отдавна не сме яли конско месо — вметна Понсе.

Делгадито махна рязко с ръка.

— Ние не можем да вземем решение. Белия апах ще реши.

— Но те имат огнестрелно оръжие и коне — възрази Понсе.

— Обещахте да му се подчинявате. Всички обещахте — каза Делгадито и ги изгледа един по един.

— Обещахме да ни предвожда в нападение срещу бледолики — напомни му Фиеро. — Нищо не казахме за мексиканци.

— Това е негово нападение — настояваше Делгадито.

Клей разбра достатъчно от разговора, за да схване общия му смисъл. Пристъпи напред и заяви:

— Аз решавам. Аз, Белия апах. И казвам „не“.

Фиеро измърмори нещо под нос.

— Защо? — запита Кучильо Негро. От всички само той подозираше истинската причина за странния съюз между Делгадито и бледоликия, затова не гледаше така враждебно на присъствието на ранчерото. Освен Делгадито, само той се отнасяше дружелюбно към Клей.

— Не трябва да оставяме никаква следа — каза Тагарт, като търсеше подходящи думи. — Не трябва… — Млъкна. Ограниченият му апахски речник се бе изчерпал. Обърна се на английски към Делгадито: — Превеждай думите ми. Кажи им, че не бива да събуждаме подозрение, като убием тези мексиканци. Ако армията разбере, че в този район има апахи, ще прати патрули да кръстосват всяка миля, за да ни търсят. Трябва да бъдем търпеливи. След един ден ще бъдем в ранчото на Арт Джейкъби и там ще има много пушки и коне за всекиго.

Тези сведения бяха предадени и приети мрачно. По заповед на Клей Делгадито ги поведе на североизток, като заобиколиха мексиканския лагер. Пресякоха благополучно Сан Педро и се насочиха на северозапад.

Тагарт предварително бе казал на Делгадито къде би трябвало да се намира ранчото на Джейкъби. То бе най-отдалечено от Тусън и най-добре беше да нападнат първо него. Джейкъби притежаваше няколко хиляди акра земя, отглеждаше коне и едър рогат добитък. В имението му работеха десетина сезонни ратаи, верни на работодателя си, и трябваше да се справят с тях, ако им се изпречеха.

Отдалечеността на ранчото беше само една от причините Клей да го избере за нападение. Джейкъби беше вдовец и нямаше деца. Колкото и да жадуваше за мъст, Тагарт не можеше да хвърли апахите срещу ранчо, където щяха да бъдат убити невинни жени и деца. Накрая все пак трябваше да го направи, тъй като някои от другите негови преследвачи имаха семейства. Но засега можеше да диша по-леко.

На следващата вечер, към полунощ, превалиха едно ниско възвишение и съгледаха в далечината тъмните очертания на няколко постройки. Зад тях имаше добитък, някои от животните пасяха, други спяха.

— Джейкъби? — запита Делгадито.

— Това е неговото ранчо — потвърди Клей.

Той бе идвал тук безброй пъти, по времето, когато смяташе Джейкъби за свой приятел. Всичко се виждаше ясно, сякаш беше ден. В средата на долината се намираха скромната къща на собственика на ранчото, обор и барака за ратаите. Няколко дървета правеха сянка през горещи дни. Иначе мястото беше открито. Джейкъби не си бе направил труда да поддържа храстите и цветята, за които жена му с такава любов се бе грижила, и всички те бяха изсъхнали.

— Ти водач, бледолики — произнесе Делгадито на английски. — Какво нареди да направим?

Да мислиш за нападение е едно, а да го предприемеш и да решаваш как да действаш, е съвсем друго, както се убеди Клей сега. То беше нещо съвсем ново за него. Първо с Джейкъби ли да се захванат? Или да прогонят ратаите и после да убият Джейкъби? Не, той имаше по-добър план, който нямаше да му докара преследвачи.

— Най-напред ще пипнем конете им. Южно от обора има ограда за добитък, и на двете места ще има животни. Не бива да вдигаме шум, иначе ратаите на ранчото ще почнат да ни обстрелват.

Делгадито предаде това на останалите.

— Следвайте ме — каза Клей — и се крийте. — Той се наведе, спусна се по хълма и удари през пасището, като гледаше да е далеч от пръснатите групички добитък, за да не ги подплаши. Вятърът им помагаше, тъй като духаше в лицата им.

Колкото повече Клей се приближаваше до постройките, толкова повече усещаше как стомахът му се свива. Нервите му бяха опънати като бодлива тел и когато някаква ръка го хвана за рамото, неволно подскочи.

— Там — прошепна Делгадито и посочи с пръст.

На един прозорец на бараката трептеше слаба светлина. Клей се взря и реши, че е свещ, а не фенер, макар да се питаше защо ратаите ще държат запалена свещ в такъв късен час. Всички би трябвало да са заспали. Тръгна нататък, ръката му все беше върху малкия пистолет.

Конете зад оградата дремеха. Няколко от тях вдигнаха глави и изпръхтяха, когато апахите се приближиха до парапета. Един великолепен жребец на сиво–кафяви ивици се изправи на задните си крака и изцвили, мятайки опашка. Когато Амарильо заговори тихо на животното на апахски, конят се поотдръпна, тръсна глава и заудря земята с предните си копита. Тези животни бяха свикнали на миризмата и на езика на бледолики, а не на индианци.

Клей разбра това и се изправи.

— Мирувай, друже — прошепна той. — Никой нищо лошо няма да ти направи. Успокой се.

Пъстрият сиво–кафяв кон се поуспокои.

— Ела тук — подкани го Клей. — Ела! — Махна с ръка, ала конят отказваше да се приближи.

Делгадито и Кучильо Негро се придвижиха до вратата и я отвориха безшумно. Всеки улови по едно кротко животно и се метна на него, държейки се за гривата му. Приведени, подкараха добичетата си покрай парапета, като изтикваха останалите коне към средата на ограденото място. Само сиво–кафявият им създаваше трудности.

Страхувайки се да не бъдат открити, Клей се взря в прозореца на бараката. Светлината все така трептеше, а и нямаше никакъв признак ратаите да са чули бъркотията. Но ако сиво–кафявият кон продължаваше да капризничи. Сигурно щяха да ги усетят. Клей се наведе, провря се между два колеца на оградата и закрачи бавно към възбуденото животно.

— Няма нищо лошо. Аз съм ти приятел. Искаш ли да те почеша между ушите? Или може би да разтрия шията ти?

Бъбреше все в тоя дух, докато най-после се приближи дотолкова, че можа да се протегне и да го докосне. Конят трепна, после се успокои, когато Клей го замилва под муцуната.

В това време Понсе, Амарильо и Фиеро също бяха хванали коне. Апахите едновременно поведоха добичетата към вратата, като всеки гледаше да е на еднакво разстояние от другия. Така съгласувани бяха движенията на индианците, че нито един кон не можа да им се отскубне.

Остана само пъстрият жребец. Като се приближи внимателно, Клей вкопчи пръсти в гъстата му грива, изви краката си и се метна. Конят незабавно тръгна в тръс към вратата и пое подир останалите. Тагарт го насочваше с коленете и ръцете си, без да изпуска от очи бараката. Колкото и да е чудно, никой не извика.

На двеста метра от ограденото място апахите спряха. Клей ги настигна, слезе и махна на Амарильо.

— Ти наблюдавай — каза той на апахски. — Стой тук!

Имаше ред на конете в обора, половин дузина великолепни жребци и кобили, отделени в широки прегради, най-хубавите коне на Джейкъби. Една от кобилите наскоро бе родила.

Апахите се движеха безшумно като привидения, докато прибягваха от преграда до преграда и извеждаха животните. Този път никой от конете не буйстваше. Скоро всички коне на ранчото бяха събрани на малко стадо от южното пасище.

— Сега какво? — запита Делгадито.

Клей помисли. Нужен му бе Джейкъби, затова, ако можеше, щеше да пощади ратаите. Те бяха трудолюбиви каубои, които не му бяха сторили нищо лошо. Сети се за предишните си посещения и за игрите на карти, в които бе участвал. Ако помнеше добре, Джейкъби имаше във всекидневната си шкаф за огнестрелно оръжие.

— Трябват ни пушки и зная точно къде да ги намерим.

Апахите последваха Клей, когато той се насочи към задната част на къщата. На югоизточния ъгъл беше задната врата, която отвеждаше към кухнята. Клей опита резето. То се отвори лесно и той бавно бутна вратата навътре. Пантите изскърцаха тихо само веднъж. Отвътре лъхна застоялата миризма от вечерята на Джейкъби — бифтек и картофи.

На Клей и друг път му се бе случвало да е нервен, ала то беше нищо в сравнение със сегашното му вълнение. Беше напрегнат като пъстрия сиво–кафяв кон. Вглеждаше се във всяка сянка. Пред него се появи кухненската маса и той се отдръпна надясно. Един стол препречи пътя му и пак се отдръпна.

На вратата за коридора Клей спря и погледна назад. Там бяха четиримата апахи, неподвижни като издялани дървени фигури. Внимателно побутна вратата и надникна в тесния коридор. В дъното беше спалнята, където спеше Джейкъби. Всекидневната се намираше на пет метра отляво.

Клей се придвижваше на пръсти покрай стената. В къщата беше толкова тихо, че се чуваше тиктакането на големия часовник в спалнята, въпреки че вратата беше затворена. Влезе във всекидневната и тръгна с големи крачки към дървения шкаф. Дръпна дръжката, но изруга. Двойната врата беше заключена.

Той се помъчи да си спомни дали Джейкъби винаги го заключваше и бе принуден да признае, че всъщност не знаеше. Не знаеше и къде държи ключовете. Опипа горната част на шкафа, но не откри нищо, затова се обърна и се запромъква по коридора към спалнята. Апахите вървяха по петите му.

Клей отвори внимателно вратата. Тя леко изскърца и той се закова на място. Чуваше се само тежкото му дишане и тиктакането на часовника. Надзърна вътре, видя Артемис Джейкъби, който бе заспал дълбоко, и точно когато се вмъкваше в стаята, някакъв предмет докосна ръката му. Беше нож, който Делгадито му подаваше.

Клей взе камата и пристъпи към голямото легло. Наведе се напред, допря леко върха на острието до гърлото на Джейкъби и прошепна:

— Събуди се и стани, гад! Имаш гости.

Джейкъби отвори широко очи и го погледна уплашено. Тъкмо се канеше да извика, когато Клей запуши с ръка устата му.

— Нито думица! — изсъска той. Кимна на Делгадито и Кучильо Негро, които се приближиха, хванаха ръцете на Джейкъби и го изправиха грубо. — Те са мои приятели — каза Клей. — Само една моя дума и ще те одерат жив.

— Кой?… — измънка Джейкъби.

— Искаш да кажеш, че не ме познаваш ли, приятелю?

Джейкъби присви очи, после изпъшка и пребледня.

— Велики Боже! — извика. — Тагарт!?

Клей отново допря ножа.

— Извикаш ли пак, ще го забия в теб!

— Не може да бъде! Та ти си мъртъв!

— Така ти се иска.

— Но кожата ти, дрехите ти, косата ти! Господи, какво се е случило с теб? Да не си станал индианец?

— Мисля, че би трябвало да се интересуваш повече какво възнамерявам да направя с теб, отколкото какво съм правил, след като ти така любезно се постара примката около врата ми да бъде добре затегната.

Джейкъби преглътна.

— Аз ти правех услуга.

— Много се напъваше да ми услужиш.

— Честна дума — настояваше Джейкъби с треперещ глас. — Не исках да изпортят работата, та да се задушиш.

— Каква грижовност от твоя страна — каза Клей и натисна камата малко по-надълбоко. За пръв път от обесването насам страшните, прекалено живи образи се замяркаха в главата му. Отново преживя оня ужасен миг на безумна паника, когато конят се изплъзна изпод него. Отново усещаше как въжето се впива в гърлото му и прекъсва дишането му. С огромно усилие се овладя и чу, че Джейкъби говори.

— Пък и какво друго можех да направя? Крейн се появи с осмина други и ме направи свой заместник в групата от преследвачи. Опитах се да му откажа, ала той ме увери, че Джилет настоявал да участвам. Същото беше с Хаскет и с някои от останалите.

— Защо ли? — попита Клей, искрено заинтригуван.

— Нали знаеш какъв е Крейн. Не можех да му откажа. И то след като ми разказа какво си направил…

— Какво каза? — полюбопитства Клей. — Какви лъжи ти надрънка?

— Отде да знаят дали бяха лъжи, или не бяха?

— Какво, дявол да те вземе?

— Крейн твърди, че си убил един от ездачите на Джилет, Бърн Бурман. Застрелял си го в гърба.

— И ти му повярва? След като ме познаваш? И знаеш, че Бурман беше наемен убиец и нищо повече?

— Каза, че имало свидетел.

— Мръсен лъжец.

— Мисис Джилет.

Като чу, че се споменава жената, която обичаше, Клей сграбчи Джейкъби за нощната му риза и отдръпна ръката си с ножа.

— Какво ти разправяше този мръсник за нея? Кажи ми истината!

— Според Крейн ти си се опитал да изнасилиш мисис Джилет, Бурман я чул, че вика за помощ, и се притекъл. Ти си се скрил зад едно дърво и си застрелял Бурман в гръб.

Клей толкова се ядоса, че почти нищо не виждаше.

Всичко се завъртя пред очите му, кръвта закипя в жилите му, тръсна глава от възмущение и рече:

— Джилет и Крейн ще ми платят, дори това да е последното нещо, което ще направя в живота си.

— Но защо се хващаш за мен? — запита Джейкъб, хленчейки. — Не можеш да ме обвиниш, че постъпих така, както го изискваше законът.

— Напротив, мога. И знаеш ли защо? Защото ти ми беше приятел. Трябваше да бъдеш на моя страна, а не да си глътнеш езика само защото Майлс Джилет командвал.

— Знаеш колко силен е той. Опънеш ли му се, ще те постави на място. И толкоз.

— Аз никога не бих се опълчил против теб.

— Клей, за бога! Не искам да умра.

Тази молба раздуха едно малко пламъче на състрадание, което все още тлееше в гърдите на Клей, и той се поколеба, неуверен в себе си и в целта си. Добре щеше да бъде да отмъсти на Джилет, защото той искаше да бъде обесен. Останалите обаче бяха само негови маши или глупци като Джейкъби. Справедливо ли беше да държи отговорни и тях? Дали не отиваше твърде далеч в отмъщението си?

Джейкъби усети, че Клей е разколебан, и каза бързо:

— Знам, че съгреших, и ако трябва да го извърша повторно, ще пратя Крейн по дяволите. Просто нямах време да размисля, и това е. Тъкмо седях на масата и закусвах, когато изведнъж Крейн задумка по входната врата и ми нареди да яхна коня и да тръгна с него.

Клей помнеше как шерифът Крейн умееше да сплашва хората, и отпусна ръката си с ножа. Погледна Делгадито, видя, че той нервничеше. Апахите ставаха нетърпеливи. Трябваше да вземе решение, и то бързо.

— Моля те, Клей. Представям си как се чувстваш, но това няма да реши нищо. Разкарай за малко приятелите си, да седнем на чаша кафе и да поговорим.

— Ти искаше да ме обесиш, дявол да те вземе — рече Клей тихо.

— Не е така.

Клей омекна, отпусна ръка. Избягваше да поглежда Делгадито, мъчеше се да измисли как да убеди апахите да си отидат, без да направят нищо на Джейкъби.

— Защо провеси глава? — запита воинът на своя език. — Не искаш ли отмъщение?

Преди Клей да успее да отговори, една ръка докосна лакътя му. Обърна се и видя Понсе до себе си.

— Трябват ни пушки, трябват ни пушки веднага!

— Защо? Какво се е случило?

Понсе погледна през прозореца.

— Идват хора.

Глава десета

Двама дълги като върлина каубои бързаха от бараката към къщата на ранчото. Ризата на единия висеше отвън, другият бе обул само чорапите си. И двамата обаче имаха патрондаши.

Белия апах хвърли само един поглед, промърмори: „По дяволите!“ и се приближи с големи крачки до Джейкъби.

— Ключът от оръжейния ти шкаф. Дай ми го!

Уверен, че Клей няма да му направи нищо лошо, Джейкъби отговори дръзко:

— Защо ти е? За да въоръжиш тези червенокожи дяволи? Дума да не става!

Камата сякаш подскочи и сама се опря в гърлото на Джейкъби.

— Тези апахи ми направиха услуга, като дойдоха тук с мен, и нямам намерение да стоя със скръстени ръце и да гледам как ги убиват. Дай ни оръжията си и ще си отидем, без никой да пострада. Имаш честната ми дума.

Тогава Арт Джейкъби направи грешка, която щеше да струва скъпо не само на него, но и на всички в Аризона.

— Честната ти дума не струва пукната пара, стари приятелю. Твърдиш, че си невинен, че не си застрелял Бурман в гръб. Но не те чух да казваш, че не си бил с Лили Джилет. Дявол да го вземе, всички тук знаят, че я обичаш, но това няма да ти донесе добро. Какво от това, че двамата сте се обичали някога? Трябваше да я зарежеш, когато тя се омъжи за Джилет, и нямаше да си имаш неприятности. Ала ти не миряса. Взе да се срещаш скришом с нея. А сега имаш нахалството да нахълтваш в къщата ми с шайка убийци апахи и да ме заплашваш с нож! Как искаш да ти вярвам тогава, дявол да те вземе?

Нов гняв кипна у Тагарт, тътнейки отвътре като градоносен облак. Разбра, че Джейкъби използва състраданието му само за да не бъде убит. Той никога не бе вярвал в неговата невинност, което го накара сега да види ролята на Джейкъби в обесването в съвсем нова светлина. Или по-точно в същата светлина, в която Клей я бе видял първоначално.

— Не обичам да ме смятат за глупак — изръмжа той.

— Тогава престани да се държиш като такъв…

Тагарт замахна и с дръжката на камата го фрасна през устата. Главата на Джейкъби отскочи назад и от горната му устна рукна кръв.

— Дай ми ключа! — рязко каза Клей.

— Върви по дяволите!

Вбесен, Клей изтича до прозореца и видя, че двамата каубои са само на двайсетина метра от предната част на къщата.

— Гледай да не вдига шум — заповяда той на апаха, после затича по коридора и влезе във всекидневната. Притисна ухо до предната врата и чу стъпки и гласове.

— … Има нещо нередно. Усещам го.

— Вероятно заради оная смотана книга, която четеше. Зрял човек не бива да стои до късно и да чете такива евтини ужасии.

— Чух нещо, ти казвам.

— Какво? В ранчото е тихо като в гробища.

Очевидно никой от ратаите не бе обърнал особено внимание на ограденото място за добитък. Клей погледна резето, което не беше поставено. Протегна ръка да го пъхне, но застина, когато някакъв шум отвъд вратата му подсказа, че каубоите са вече там. Можеха да чуят изскърцването на резето.

— Надявам се, че съзнаваш какво правиш — казваше един от ратаите. — Шефът ще побеснее, ако го събудиш безпричинно.

— Така ли мислиш?

— Не ще и дума.

— Май не е зле първо да проверим.

— Най-после умът ти дойде в главата, момче. Все още не си загубен.

— Добре де, Ларедо. Първо къде да отидем? В обора?

— Няма значение. Просто искам да свършим с тази глупост и пак да се пъхна под завивките, където ми е мястото.

Каубоите се отдалечиха и гласовете им постепенно заглъхнаха. Клей пъхна резето и се обърна. С изненада видя, че Понсе и Фиеро го гледат напрегнато.

— Почакайте — каза им той и изхвръкна.

Делгадито и Кучильо Негро продължаваха да държат здраво Джейкъби. Клей се приближи до ранчерото и размаха камата пред лицето му.

— Стига си ни разигравал, Арт. Къде е ключът?

— В задника ти!

Клей го резна. Не дълбоко, само драсна бързо лявата му буза с острата като бръснач кама и Джейкъби изохка силно.

— Следващия път ще пострада носът ти.

— Ти си станал индианец! — заяви онзи, в гласа му се промъкваше ужас. — Съвсем си откачил!

— Ключът! — заповяда Клей, като впи пръстите си около шията на бившия си приятел и доближи камата само на два–три сантиметра от ноздрите на Джейкъби. — Няма да те моля повече.

Джейкъби се разтрепери от страх, но направи опит да се покаже храбрец, като изправи и разкърши рамене.

— Грешиш, ако мислиш, че можеш да ме накараш да говоря. Никога няма да го намериш. — За миг отмести поглед и облиза устните си.

Клей погледна в същата посока. До леглото имаше нощно шкафче с едно–единствено чекмедже. Бързо се приближи до него и дръпна рязко дръжката на чекмеджето. Вътре имаше пистолет, кесия и няколко ключа. Само един беше малък, точно такъв, с какъвто се отваряше оръжейният шкаф. Взе го, после пъхна пистолета под препаската си.

Делгадито видя пистолета, но не каза нищо.

— Доведи го — заповяда Клей, бързайки към предната стая. Фиеро и Понсе стояха на различни прозорци.

— Навън има хора — докладва Понсе.

— Много хора — потвърди и Фиеро.

„Сигурно двамата каубои са открили изчезването на конете и уведомяват другите ратаи — реши Клей — и скоро някой ще дойде да събуди Джейкъби.“ Бързо пъхна ключа, или по-точно се опита да го пъхне, ала го държеше обратно. Завъртя го както трябва, отключи дясната врата и я отвори. На една полица бяха подредени акуратно десет пушки. Под тях бяха натрупани кутии с патрони, а от едната страна на куки бяха накачени четири пистолета, два от тях с дръжки от слонова кост. Клей грабна двата скъпи колта и ги завъртя в ръцете си.

— Не знаех, че си си въобразявал, че си Уайлд Бил Хикок[1] — забеляза той.

— Подарък са от брат ми — каза Джейкъби мрачно.

— Ще трябва да му пратя благодарствено писмо — рече Клей и като се обърна към Кучильо Негро, единствения воин, освен Делгадито, когото смяташе горе–долу за надежден, грабна трети пистолет от нощното шкафче и каза: Дръж. За теб е… — И му го подхвърли.

Кучильо Негро трябваше да пусне Арт Джейкъби и да направи една крачка, за да хване оръжието. Миг преди да го хване, Джейкъби се изви и с дясната си ръка фрасна здраво Делгадито в челюстта. Апахът залитна, Джейкъби успя да измъкне другата си ръка и да се хвърли към пистолета. Отчаянието го правеше по-бърз. С вик блъсна Кучильо настрана, улови пистолета във въздуха и се извърна към оръжейния шкаф.

И двата пистолета с дръжки от слонова кост бяха в лявата ръка на Клей. Той видя, че Джейкъби се обърна към него, видя, че пъхна пръста си в спусъка. Мигновено прехвърли единия от пистолетите в дясната си ръка — труден номер, който изискваше голяма практика. Помогна му повече късметът, а не сръчността. Той хвана пистолета, ударниците и на двата едновременно, точно когато Джейкъби направи същото. И трите пистолета изгърмяха едновременно.

Изстрелът на Джейкъби беше много неточен. Куршумите на Клей се забиха в ранчерото, който политна назад. Той опита да се прицели по-точно, ала Тагарт нямаше намерение да му дава такава възможност. Колтовете с дръжки от слонова кост изтрещяха отново и този път Арт Джейкъби се преметна върху един люлеещ се стол и се строполи на пода с разперени ръце.

Навън екнаха викове. Токове на каубойски ботуши зачаткаха по земята.

— Дайте оръжия! — викна Клей на апахски и изтича до най-близкия прозорец. Тъмни фигури се стичаха от няколко посоки, някои бяха почти до вратата. Нямаше смисъл да се мъчи с приказки да се измъкне от затрудненото положение; ратаите на Джейкъби нямаше да слушат нито дума от онова, което щеше да им каже. Те щяха да искат същото, което искаше и той — отмъщение, отмъщение заради убития си работодател.

И четиримата апахи бяха при оръжейния шкаф. Всеки държеше пушка и я зареждаше.

Клей трябваше да им спечели време. Затова стреля два пъти от хълбок, целейки се нависоко. Куршумите счупиха стъклата на прозорците, които мисис Джейкъби бе поддържала някога в изрядна чистота. На двора бягащите фигури слегнаха. В същия миг Клей се метна надясно.

Пистолетни изстрели затрещяха в нестроен хор. Куршуми се забиваха в перваза на прозореца, рамката и стената. Някои изсвистяваха през стаята, като счупиха лампа и ваза. Чуха се нови викове.

При първия залп апахите се бяха снишили и сега се придвижваха към коридора. Клей хукна след тях. Делгадито се спря да му подаде един уинчестър.

— Вземи. Зареден е.

Клей вече бе пъхнал малкия пистолет и камата под препаската си. Сега добави и двата колта. Вратата издумка силно, сякаш някой я бе блъснал с рамо, след което с оглушителен трясък се отвори. Клей се завъртя, видя две фигури, които се открояваха в рамката на вратата, и залегна. Пистолети загърмяха, бълвайки смърт, куршуми се забиваха в стената над него, като пръскаха тресчици. Клей нямаше друг избор, освен да стреля. Опрял уинчестъра в рамото си, единият от нападателите падна. Другият изчезна от очите му.

Клей се изправи и хукна по коридора към кухнята. Понсе тъкмо отваряше задната врата, когато град от куршуми разби горната й част на парчета. Тагарт и четиримата апахи залегнаха, докато градушката от смъртоносно олово се сипеше в къщата отпред и отзад.

Мозъкът на Клей работеше усилено. Каубоите ги бяха заклещили отпред и отзад, здраво ги бяха хванали в капан. А дали беше така? Никакви изстрели не се чуваха от двете страни на къщата, което означаваше, че има пътища за бягство, ако се осмеляха да опитат.

— Елате! — подвикна той, като се завъртя на пета.

Вратата на гостната, където мисис Джейкъби някога бе свирила на пиано и бе плела, беше отворена широко. Той отиде бързо до прозореца, приклекна и погледна навън. Между къщата и обора имаше само едно дърво, не се забелязваше никакъв признак на движение. Клей отвори прозореца. Полъх на вятър раздвижи пердетата. Той махна на апахите, после бързо прекрачи перваза и огледа в двете посоки, преди да се втурне към дървото.

И пред къщата, и зад нея стрелбата бе престанала. Тагарт стигна до дървото и се сви до стеблото му. Петима–шестима каубои се промъкваха към предната врата, други двама се виждаха отзад. Клей тъкмо се канеше да се изправи и да хукне към оградата за добитък, когато една ръка ги хвана за глезена. Беше Делгадито, залегнал, както и другите апахи.

Тагарт последва примера им. Като гущери индианците изпълзяха на открито, телата им бяха толкова прилепени до земята, че изглеждаха като част от нея. С мисълта, че всеки миг може да се забие куршум в гърба му, Клей лазеше тромаво напред, стиснал уинчестъра в лявата си ръка. Бяха почти до оградата, когато яростни викове им подсказаха, че са открили трупа на Джейкъби.

Отсега нататък Клей остави апахите да го водят. Те знаеха точно какво да правят и го вършеха толкова умело, че ако не беше с тях, никога не би повярвал, че са тук. Пропълзяха безшумно под долния парапет, прекосиха заграденото място и се измъкнаха от другата страна. Там Делгадито се мушна във високата до колене трева.

В къщата на ранчото цареше суматоха. Каубои тичаха насам–натам и си подвикваха, като ги търсеха. Досега все още никой не се бе приближил до оградата или до обора.

Клей, който влезе последен в пасището, се усмихна доволно на резултата от нападението. Той си бе уредил сметките с Джейкъби, първия от ония, които щяха да платят за безчинството с него, и беше решил твърдо да го върне тъпкано на всички до един. Беше се оставил Джейкъби да го подлъгва, да го разколебава. Но това никога вече нямаше да се случи.

Суматохата в ранчото се засили, когато ратаите се пръснаха да видят какво е станало. Тъй като всички коне бяха изчезнали, трябваше да претърсват пеш. Мнозина ругаеха или се хвалеха какво ще направят, когато пипнат индианците.

Преди за Клей Тагарт това държание щеше да бъде напълно нормално. Ако нападнеха неговото ранчо, тримата му ратаи несъмнено щяха да постъпят по същия начин. Ала сега, съдейки каубоите според апахските критерии, за него ратаите бяха кресливи магарета, които не могат да намерят бик дори насред двор. Нищо чудно, че нападенията на апахите обикновено успяваха, след като враговете им издаваха всяко свое движение и ставаха идеални мишени.

Бяха изминали около петдесет от общо двестате метра до мястото, където Амарильо чакаше с откраднатите коне, когато Клей съзря каубой на пасището. Забави ход, надзърна през рамо и различи източените силуети на четирима, които се придвижваха в редица.

Апахите ускориха крачка, същото направи и Клей. Въпреки че Понсе беше само на метър–два пред тях, Клей не чуваше дори шумолене на трева. Опита и той да бъде така безшумен, ала тромавите му усилия бяха като на едва прохождащо дете в сравнение с гъвкавата грациозност на опитните воини.

— Хей! Какво е онова там? — подвикна един ратай.

— Къде? — отвърна друг.

Клей се напрегна, помъчи се да върви още по-бързо.

— Ей там! Не ги ли виждате?

Пистолетни изстрели пронизаха нощта, четири, толкова бързи, че се сляха в един — дело на каубой, който стреляше в кръг с колта си.

Сякаш стършели прехвърчаха покрай Клей Тагарт. Първата му мисъл беше да залегне, но в този момент видя, че апахите се изправят и скачат като антилопи, затова отново се довери на техния опит и последва примера им. Стрелбата се засили, когато към нея се присъединиха другарите на първия каубой. Един куршум одраска леко рамото на Клей. Чу, че Понсе изръмжа.

— Ето, тук са! — викаше един ратай на каубоите при обора и къщата. — Насам! Тия копелета офейкват!

Клей искрено се надяваше да успеят. Тичаше с всички сили, краката му само се мяркаха. Едно нещо бе научил определено: много по-лесно е да се бяга с мокасини, отколкото с ботуши с високи токове. Нищо чудно, че апахите се славеха като бързоноги.

Групата бързо остави каубоите зад себе си. В мрака се открои някаква купчина. След миг се озоваха при конете. Всеки апах се метна на най-близкото животно. Клей не постъпи така. Той затърси с поглед, съгледа пъстрия сиво-кафяв жребец, застанал настрана от другите, и скочи до него. Конят се дръпна, направи няколко крачки, ала Клей му заговори кротко и успя да го яхне.

Апахите се пръснаха около откраднатия добитък. Амарильо и Фиеро отзад препускаха с пронизителни крясъци, които раздвижиха стадото в югозападна посока. Бягството им беше съпроводено с пушечен и пистолетен огън, ала сега каубоите стреляха в сенки и нито един от изстрелите не можа да достигне целта си.

Клей бе загубил от очи Делгадито и установи, че язди непосредствено до Фиеро, който го погледна, после се озъби. Той беше в стихията си, неимоверно щастлив. Тагарт отговори на усмивката му и за миг двамата се почувстваха душевно свързани. Този миг обаче отлетя, когато Фиеро препусна напред, крещейки като луд.

Сиво-кафявият жребец тичаше плавно, гъвкавите му мускули трептяха. На по-млади години Клей често бе яздил без седло, но не беше свикнал да язди без юзда. Вкопчи пръсти в гривата му и го притисна с колене малко по-силно от обикновено. Усещаше освежителния полъх на вятъра по сгорещеното си лице. Досега не бе знаел колко много се поти.

Пред тях се разбягаха добичета. Някои от животните, стреснати от сън, летяха като изстреляни от оръдие. Нямаше да се спрат, докато не се изтощяха така, че да не могат да направят нито крачка повече.

Когато апахите стигнаха билото на ниското възвишение, намалиха съвсем хода на конете. Клей се обърна да погледне назад. В къщата, бараката и обора светеше. Не забеляза някой да ги преследва и се усмихна. Идеята му да вземат всички коне, преди да направят каквото и да било друго, се бе оказала правилна.

Групата бягаше през сухата аризонска нощ. Златистите отблясъци, предвестници на зората, им послужиха за сигнал да навлязат дълбоко под прикритието на гъсти храсти, Фиеро и Амарильо привързаха конете. Кучильо Негро се върна да провери дали някой не е по следите им. Клей, който се чувстваше уморен, ала странно доволен, се приближи до Делгадито и Понсе. Двамата си показаха един друг пушките, с които се бяха сдобили. Уплаши се, като видя голямо червено петно на ризата на Понсе.

— Пернал те е куршум! — избъбри той на английски, после разбра грешката си и каза на апахски: — Улучен си.

Понсе го погледна някак насмешливо.

— Да — отговори той просто.

— Боли ли? — запита Клей.

— Не повече, отколкото ако ме беше разкъсала пума.

— Дай да видя.

— Защо?

— Може да имаш нужда… — Клей млъкна, не можа да намери подходящата дума.

Делгадито му дойде на помощ:

— Белия апах иска да види имаш ли нужда от превръзка.

— Сам ще се превържа — заяви Понсе с лека нотка на възмущение. — Да не съм дете, та да имам нужда някой да се грижи за мен?

— Искам да помогна — обясни Клей. И наистина искаше, но по твърде егоистична причина, която не се решаваше да признае открито: вече мислено виждаше следващото нападение, може би срещу имението на Хаскет. За да успее, щяха да са му потребни всички апахи в цветущо здраве, защото с Хаскет щеше да се справи много по-трудно. Да не говорим каква работа щеше да му се отвори с Майлс Джилет. Ето защо, за да си отмъсти, искаше да запази апахите живи.

На Понсе не му беше много приятно, ала неохотно вдигна ризата си така, че да се вижда раната.

Клей ахна. Куршумът бе пронизал тялото му ниско от дясната страна и от входната и изходната рана течеше кръв. Раната на гърба беше около три сантиметра в диаметър, нащърбена дупка, направена от куршума, като бе откъснал значително парче месо. Учуди се, че той не се превива от болка.

— Ако се инфектира, може да умре — каза Клей на английски на Делгадито. — Какво можем да направим за него?

— Ти гледай! Научи се!

Запалиха малък огън. Докато Делгадито раздухваше пламъците, Понсе взе един патрон и с нож отдели капсулата от гилзата. После изсипа барута на лявата си длан.

Клей го наблюдаваше с интерес, не можеше да проумее за какво ще бъде използван барутът, докато не видя, че Понсе сипа по малко в двете рани.

— Да не би… — рече той недоверчиво.

Делгадито държеше в огъня края на къса пръчица. Вдигна я, почака няколко секунди, за да се увери, че пламъците, които лижеха върха й, няма да угаснат, после подаде горящата пръчка на Понсе.

Той нито за миг не се поколеба. Седна, наведе се малко напред, изви се назад и допря горящата пръчка до раната на гърба. Щом пламъците докоснаха барута, блесна ослепителна искра и зацвърча силно, сякаш месо се печеше на шиш. Отпред и отзад и от двете рани лумна пламък и въздухът се изпълни с острата миризма на изгоряло месо.

Клей Тагарт усети, че стомахът му се сви, и отстъпи крачка назад, като сложи ръка на устата и носа си. През цялото време бе наблюдавал лицето на Понсе и нито за миг не забеляза по него да е изписана болка. Когато барутът се възпламени, апахът стисна зъби и изви гърба си, ала не извика.

— Запомни! — каза Делгадито на Клей на английски. — Ти може някой ден направиш.

— Никога — увери го той. — По-добре да изгоря в ада, отколкото да извърша такава щуротия.

— Направиш кога трябва.

— Никога — повтори Клей и само при тази мисъл потръпна.

Точно тогава Фиеро и Амарильо се приближиха. Първият вдигна пушката, която бе откраднал, и заяви:

— Сега много бледолики ще умрат! Наша магия по-силна от тяхна!

— Благодарение на Белия апах — вметна Делгадито.

Фиеро прояви презрението си.

— Кой вдигна толкова голям шум, че по чудо американците не усетиха по-рано присъствието ни, и кой загуби толкова много време да говори на другия бледолик, че едва не ни хванаха в дървената къща. Белия апах не го бива за водач.

— Ще стане по-добър — заяви Делгадито.

— Няма да доживея да го видя — каза Фиеро. — Съгласих се да следвам този твой бледолик любимец само този път. Не и винаги. Отсега нататък аз сам ще воювам. Ще правя каквото си искам.

— Ще пропуснеш следващото ни нападение, а тогава ще има повече коне и пушки за всеки, който дойде.

— Кога ще стане това?

Делгадито се обърна към Клей.

— Кога?

— Не знам — призна той на английски. Още не бе мислил кога да нападне Хаскет. — Трябва да се погрижим за конете, които имаме сега, преди да задигнем още. Впрочем, какво ще правим с всички тях?

— Ще храним моите хора — отговори Делгадито.

— Няма ли да запазим няколко за себе си? — запита Клей, но преди да получи отговор, Кучильо Негро изскочи от храсталака.

— Голяма беда — съобщи той. — Американо армия е по петите ни.

[1] Дивият Бил Хикок (1837–1876 г.), американски шериф в Канзас, истинското му име било Джеймс Бътлър Хикок. Прочул се като изкусен стрелец в схватки е престъпници. Убит в Дедуут, щат Южна Дакота. — Б.пр. ↑

Глава единадесета

Групата се втурна към храсталака. Клей Тагарт беше последен. От укритието си можаха да видят ясно облака прах далеч на северозапад и около дузина неясни фигури, които препускаха бясно към тях.

— Отде знаеш, че са армията? — запита Клей на своя несъвършен апахски.

— Нямаш ли очи? — отвърна Кучильо Негро.

— Виждам множество тъмни фигури. Ездачите са твърде далеч, за да може да се каже какви са.

— Не чак толкоз далеч за мен, бледолики.

Делгадито се съгласи с Кучильо Негро. Той също виждаше издайническите сини униформи и отблясъка от слънцето по копчетата и отличителните знаци.

— Патрул е — обяви той.

Фиеро се намръщи свирепо.

— Нека дойдат! Ще ги причакаме и ще ги нападнем от засада!

— Пушките ни не са по-лоши от техните, затова няма защо да бягаме — съгласи се Понсе на драго сърце, забравил лошата си рана. — Помислете си колко още коне и оръжия ще бъдат наши!

Никой не поглеждаше Клей. Ако го бяха погледнали, щяха да забележат безпокойството в очите му. Той нямаше ни най-малко желание да се бие с кавалерийски патрул. Едно беше да убива хората, които го бяха бесили, тъй като те наказваха без съд. Съвсем друго беше да убива войници, тъй като те бяха просто хора, изпълняващи дълга си. Нямаше оправдание за това, поне за него. Апахите имаха зъб на армията. Той нямаше.

Нещо повече, Клей се боеше от онова, което можеше да се случи, ако някой от войниците се спасеше и докладваше, че бял човек скита с група чирикахуа. Вестта щеше да се разпространи като буен пожар и така той щеше да стане най-търсеният човек в цяла Аризона. В целия Югозапад, дявол да го вземе. Други бели щяха да го съдят като предател към своите и щеше да има голяма награда за главата му. Не можеше да позволи това да се случи.

Клей се изкашля, докато търсеше подходящите думи.

— Според мен, трябва да изчезнем. Имаме много пушки и коне. Не се нуждаем от повече.

— Ти можеш да вървиш, ако искаш — озъби се Фиеро. — Ние ще останем и ще покажем на американците, че сме храбреци.

— Ами Синята фуражка?

— Какво за него? — запита Фиеро.

— Кой ще го убие, ако умрете? Кой ще му го върне със същото, което той направи с вашите хора?

Въпросът бе посрещнат с мълчание. Делгадито мислеше като Клей, ала стискаше уста, за да види дали той ще може да се справи сам.

— Ние имаме вече много коне и пушки — продължи Клей. — Трябва да отидем да се скрием в Драконовите планини. Да подготвим следващото нападение.

— Не обичам да бягам — заяви Фиеро упорито.

— Няма да бягаме — каза Клей, съжалявайки, че не може да бъде по-красноречив. Трябваше да си служи с малко думи, с ония, които знаеше най-добре. — Трябва да спасим живота си сега, за да можем да преследваме Синята фуражка и хората му по-късно.

Амарильо се включи в разговора.

— Ти ще ни помогнеш ли да убием Синята фуражка?

— Вие петимата ми помогнахте. Същото мога да направя и аз.

От всички индианци никой не се зарадва така на това неочаквано съобщение, както Делгадито. Той искаше Тагарт да бъде с тях, когато преследват ловците на скалпове, и тайно се мъчеше да измисли начин как да го убеди да им помага. Сега Клей неволно подкрепяше далечните му планове.

Понсе гледаше напрегнато приближаващите се кавалеристи.

— Белия апах говори мъдри думи. Май ще трябва да изпълним волята му. Аз, например, искам да убия по-скоро Синята фуражка, отколкото тия войници.

— Тогава тръгваме — каза Делгадито и се обърна, преди Фиеро да успее да възрази. Не погледна назад да види дали го следват, разчиташе на някогашното си влияние над тях, за да ги накара да се подчинят. Въпреки многобройните му тържествени декларации в обратен смисъл, той не се бе отказал от намерението си един ден отново да бъде водач на своя народ. Точно за тази цел бе взел под крилото си Клей. Тагарт беше оръдието, с което Делгадито щеше да си послужи, за да я постигне, а хубавото в плана му се състоеше в това, че бледоликият никога нямаше да заподозре каква роля играе.

Веднага яхнаха конете и поеха на югоизток. Тъй като животните им бяха крайно уморени след дългата нощ, преминала в непрекъсната езда, се наложи да ги карат да препускат насила.

Клей се опита да разбере как патрулът бе намерил следата им толкова бързо. Едва ли тревогата е била вдигната от някой от ратаите в ранчото на Джейкъби, защото сега всички те ходеха пеш и не можеха да стигнат толкова скоро до някое съседно ранчо. Навярно патрулът случайно бе попаднал на следите им и бе решил да ги разучи. Или пък, по всяка вероятност, с него имаше разузнавач апах. В такъв случай разузнавачът може да е разбрал от следите нещо, което му е подсказало, че се касае за негови сънародници. Така или иначе, Клей знаеше, че му предстои дълъг, напрегнат ден.

Предвиждането му се оказа правилно. През следващите три часа групата препусна през нажежената местност. Към десет часа сутринта температурата минаваше трийсет градуса и продължаваше да се покачва. Пот се стичаше от тялото на Клей, ала апахите, както обикновено, почти не се измъчваха от горещината. Конете обаче бяха на същия хал като Клей и той започна да мисли, че ако не бъдат внимателни, клетите добичета можеше да се строполят на земята.

Най-после, за негово облекчение, Делгадито ги заведе при един извор, който се намираше под гол хълм. Кучильо Негро се изкачи на върха и се върна да доложи, че кавалерийският патрул още ги търси и се е приближил доста. Това съобщение пришпори апахите да подкарат конете си по-бързо.

На Клей му се искаше да си почине малко. Болеше го гърбът и бедрата вследствие на това, че от известно време не бе яздил. Изключи болката от съзнанието си, престана да й обръща внимание, както би престанал да обръща внимание на досадна муха, и продължи напред.

Изтече още един час. Делгадито се огледа, видя прашния облак на по-малко от половин миля от тях и забави хода на конете. Махна с ръка, останалите апахи се приближиха, с изключение на Понсе, който остана в тила да наблюдава да не би някое от добичетата да се отклони.

— Трябва да възпрем американците — рече Делгадито. — Един от нас трябва да се върне обратно и да ги задържи.

— Аз ще отида — предложи Фиеро.

— И аз — обади се и Кучильо Негро.

— Не, нека бъда аз — каза Понсе.

Делгадито погледна Клей и премина на английски.

— Теб трябва изберем. Ти си водач в това нападение.

— Не ми давайте предпочитание — измърмори Клей. — Изберете когото искате. Това няма значение за мен.

— Понсе ранен. Той не бива отива.

— Тогава нека бъде Кучильо Негро.

— Не добър. Аз отивам. Ши дах.

— Защо ти?

— Зная кога бягам. Други може бъдат убити.

Клей бе поразен от загрижеността на Делгадито за останалите, ала не искаше да допусне единственият му приятел в групата да отиде на евентуална смърт. Какво щеше да стане след това с него, размишляваше той. Почти нямаше съмнение, че Фиеро или Понсе ще го убият при първата възможност.

— Ти не бива да ходиш сам — предупреди го той. — Вземи ме със себе си.

— Това не твоя борба.

— Ако не бях аз, нямаше да бъдете на такъв хал. Аз тръгвам и това е последната ми дума.

— Щом искаш — рече Делгадито, привидно примирен. Той преведе на останалите същността на разговора им, после обърна коня си. Делгадито го сръга леко с пети и полетя да пресрещне кавалерията, а зад него препусна пиндах ликой, хванал се в хитрата му клопка, дори без да съзнава.

Клей Тагарт гледаше широкия гръб на високия апах и му се искаше да бъде другаде, тъй като се бе разкаял за решението си да тръгне с него. В края на краищата, щом нямаше да стреля по кавалерията, каква полза щеше да има от него? Изкушението да свърне в храсталака и да продължи пътя си беше почти непреодолимо.

Внезапно Делгадито стигна до едно плитко сухо дере и пое по дъното му. Скочи от коня, мина от западната страна и залегна, после запълзя по края и надзърна горе. Патрулът беше достатъчно близо до него, за да може да различи мустаците по горните устни на мнозина от бледоликите. Космати гъсеници ги наричаха неговите сънародници. Дръпна затвора на уинчестъра си и пъхна в гнездото един патрон.

Клей също гледаше патрула и когато чу металното изщракване на пушката на индианеца, изпита желание да скочи и да извика, за да го предупреди. Но не го направи. Беше прикован към земята както от приятелството си към Делгадито, така и от страха как ще бъде посрещнат от войниците. Още не знаеше дали шерифът Крейн е изпратил съобщение до най-близките военни постове, че Клей е търсен от закона, преди да научи къде се намира и да тръгне подире му с преследвачите, а не искаше да се навре сам в ареста.

Начело на колоната яздеше чернокож разузнавач, чистокръвен апах в надлежна военна униформа, навел глава така, че да може да разчита следите на откраднатото стадо. Дългата му черна коса се спускаше под раменете, а през гърдите му беше препасан лъскав патрондаш.

Делгадито се прицели в него. На лицето му нямаше никаква омраза, никакво негодувание от това, че един събрат — червенокож бе станал предател. Натисна леко с пръст спусъка, затаи дъх, за да се прицели по-добре, и когато онзи влезе в обсега му, стреля.

Изстрелът отекна в равнината около дерето. Отхвърлен от коня си, разузнавачът се преметна. Едва тялото му бе докоснало земята, когато прозвуча друг изстрел и един войник с нашивки на ръкавите отхвръкна от седлото, сякаш ударен от невидим юмрук.

Клей чу как командващият офицер изрева и видя как колоната се раздели на две: едната част тръгна надясно, другата — наляво. Войниците подкараха бясно конете си, за да се скрият в храсталаците на стотина метра от тях. Някои захвърлиха карабините си.

Делгадито стреляше с уинчестъра си спокойно, методично, без да обръща внимание на куршумите, които се забиваха в земята на няколко крачки от главата му. Той застреля някакъв кавалерист отдясно, после друг отляво. И щеше да убие още, ако Клей не изби пушката от ръцете му.

— Стига! — каза той. — Да се измитаме.

— Ние не свършили.

— Те ще се крият известно време, след това ще ни сгащят — рече Клей. — Трябва да се измъкнем оттук, докато можем.

— Аз оставам. Ти върви.

— Не, дявол да го вземе. И двамата трябва да офейкаме — настояваше Клей, отчасти защото нямаше желание да види Делгадито застрелян, отчасти защото не искаше да бъдат застреляни още войници, а и защото трябваше да се махне оттук, докато някой от кавалеристите не е забелязал, че не е апах.

— Аз чакам малко — каза Делгадито, не искаше да бърза.

Раздразнен от поведението му. Клей приклекна и огледа дерето на север и юг. Накрая кавалеристите щяха да се съвземат, щяха да се придвижат по дъното и тогава щеше да бъде само въпрос на време той и Делгадито да попаднат под кръстосан огън. Не можеше ли апахът да види това?

Настъпи зловеща тишина. Дори птица не изцвърчаваше. Клей избърса потта от челото си и нервно опипа предпазителя на пушката си.

Делгадито стоеше неподвижно, сякаш бе изваян от як камък. Но външността може да заблуди. Макар че апахът беше обърнат право напред, очите му често шареха на двете страни, а острият му слух бе напрегнат до крайност. Той разбра много преди Клей, че към тях идват хора. Знаеше дори колко са. И когато прецени, че е дошъл моментът, се обърна, блъсна Клей и каза:

— Бягай! Приближават!

Клей хукна, без да мисли. Беше на половин път до сиво-кафявия жребец, когато видя няколко кавалеристи на един завой в дерето, които вървяха пеш на юг. Най-предният кавалерист бе подпрял карабината на рамото си и се прицелваше… в Клей. Той реагира по единствения възможен начин. Отмести се, сниши се и стреля от ниско. За негов ужас куршумът се заби в гърдите на кавалериста и го повали.

Карабини бълваха олово от различни страни, докато Клей се хващаше за гривата на коня си. Уплашеният жребец препусна и той едва успя да скочи навреме на него. Излязоха от дерето и се насочиха на изток. Войниците закрещяха гневно. Виковете бяха съпроводени от откъслечен пушечен огън; колкото повече Клей се отдалечаваше, толкова повече изстрелите отслабваха.

Едва когато стрелбата спря, Клей се сети за Делгадито. Усмихна се, като го видя близо до себе си, а когато той също се усмихна, прецени това като още един знак, че апахите не са безсърдечни злодеи, за каквито ги мислеха повечето бели.

Всъщност обаче усмивката на Делгадито нямаше нищо общо с приятелството. Той се радваше, че хитростта му бе успяла, и гореше от нетърпение при първа възможност да изтъкне изводите от това.

Препускаха напред заедно под яркото аризонско слънце — бронзовият индианец и ранчерото, чиято кожа сега гореше в тъмно червеникавокафяво. Яздиха няколко мили, докато най-сетне на един хълм се спряха, за да си отдъхнат конете им.

Клей се обърна и видя прашен облак.

— Още ни гонят — забеляза той.

— Те не предадат лесно.

— Да, така мисля и аз — каза Клей разсеяно.

— Докато не убием още толкоз — рече Делгадито. После, за да му даде да разбере какво има предвид, добави: — Докато ти не убиеш един. — Като видя, че лицето на бледоликия помрачня, разбра, че намекът му е постигнал желаното въздействие.

Аз да застрелям кавалерист! — помисли си Клей ужасен. Той бе направил точно това, което не искаше да направи! Ако армията узнаеше по някакъв начин, кожата му нямаше да струва дори пукнат грош в цялата тази проклета страна. Тя никога нямаше да престане да го търси. Можеше дори да обявят награда за него.

Изведнъж Майлс Джилет се стори на Клей най-малката му беда. Изпита желание да напусне групата, да зареже апахите и да тръгне към неизвестни места, където да започне живота си наново. Лесно можеше да се представи под нова самоличност. Достатъчно беше да започне да се нарича с ново име и новият живот щеше да му бъде в кърпа вързан.

В този момент Клей си спомни за Лили и как Майлс Джилет се бе отнасял с жената, която обичаше. Спомни си как го бе изложил, спомни си и как се опитаха да го обесят. Новият живот ще трябва да почака, да си уреди сметките с него, иначе никога вече нямаше да посмее да се погледне в огледалото.

Свечеряваше се, когато Клей и Делгадито настигнаха групата в едно тясно дълбоко дере, засенчено от върби.

— Американците? — запита Кучильо Негро.

— Те още идват — отговори Делгадито.

— Убихте ли някого? — попита Фиеро с надежда.

— Аз застрелях четирима. Белия апах застреля един.

Кучильо Негро потупа Клей по рамото.

— Не ми трябва друго доказателство, че си от нашите. Само човек, който мрази бледоликите толкова, колкото ги мразим ние, би воювал със сините мундири. Само човек, който е апах по сърце, би постъпил като теб.

— Направих каквото трябваше — смънка Клей, като прогони обзелата го вълна на вина и отчаяние.

— Трябва да убием още, ако искаме да ги спрем — изказа се Фиеро.

— Не! — извика Тагарт и пет глави се обърнаха към него. На лицата на трима от тях прочете подозрение, затова продължи бързо: — Има по-добър начин. Защо да рискуваме живота си?

— Какъв е този по-добър начин? — запита Понсе.

— Ще откраднем конете им тази нощ — предложи той. — Ще ги оставим да вървят пеш.

Апахите се спогледаха, но по лицата им не можеше да се разбере харесва ли им тази идея или не. Клей се молеше да им хареса. Досега бе имал късмет, беше успял да се отърве, без някой от кавалеристите да разбере, че е бял. Готов беше да опита късмета си по този път, като отново влезе в схватка с патрула.

Делгадито предпочиташе да убие колкото се може повече кавалеристи, но забеляза скрития страх дълбоко в очите на Клей Тагарт и реши да не насилва бледоликия да върши нещо, което ще го разбунтува и ще развали всичко.

— Ще направя каквото иска Белия апах — обяви той. — Хубаво ще ги изиграем, като откраднем конете изпод носа им, та нека после слънцето да опече мозъците им, като се връщат във форта.

Всички други се съгласиха, с изключение на един.

— Сега имаме достатъчно коне — каза Фиеро недоволно. — Кръвта на нашите сънародници иска кръвта на бледоликите.

— Избиете ли ги — рече Клей, мъчейки се да убеди този вироглавец да приеме идеята му, — още много ще дойдат. Толкова много, че може да не стигнем до планините.

— Аз не се плаша от американос — похвали се онзи.

— Ние също — каза Делгадито. — Ала обичаят на шисиндей е да крадат, без да бъдат хванати, да убиват, без да бъдат убивани. Нима искаш да загубим живота си, когато ни предстои толкова много работа?

— Не искам — съгласи се Фиеро неохотно.

— Тогава ще откраднем конете им — рече Делгадито и само той забеляза как бледоликият се обърна и въздъхна облекчено.

Скоро след това се спусна мрак. Амарильо се качи на една върба и доложи:

— Виждам огъня им.

— Далеч ли е? — попита Клей.

— Не.

След като се посъветваха набързо, решиха да оставят Понсе да пази откраднатите коне, а останалите се запромъкваха към патрула. За да бъдат ръцете им свободни, апахите не взеха пушките си, които и без това не им бяха нужни, защото сега всеки имаше пистолет на пояса си.

Клей нарочно гледаше да е последен. Обгръщащият го мрак с нищо не намаляваше страха му да не бъде заловен. Ако това станеше, щяха да го разстрелят. Ясно и просто. Никой в цяла Аризона нямаше да жали за един бял, присъединил се подло към кръвопийците на Югозапада.

Командващият кавалеристите офицер, който очевидно познаваше донякъде навиците на апахите, бе разположил лагера си както трябва. В средата беше запален малък огън, а конете бяха вързани наблизо. Всички храсти на десетина метра от лагера бяха изсечени и от двете страни бяха разположени часовои. Никой не можеше да се приближи до конете, без да бъде забелязан. Или поне така си мислеха кавалеристите.

Иззад един шубрак на петдесетина метра Клей изучаваше обстановката и потисна една тръпка, когато видя две тела увити здраво в одеяла. Да можеше да се върне и да поправи стореното! Той беше ранчеро, а не убиец. Поне не му се бе налагало да убива мнозина в течение на години, а ония, които бе убил, си го заслужаваха.

Делгадито се обърна и прошушна:

— Ти остани. — Кимна на апахите и те се стопиха в мрака.

Залегнал, Клей подпря брадата си с ръце и взе да обмисля как да действа групата, когато стигне до убежището в Драконовите планини. Възнамеряваше да убеди апахите да нападнат след това ранчото на Бил Хаскет или може би на Франк Битмър. Щяха да оставят Джилет за накрая така, както десертът се оставя като последна част от яденето. Отмъщението, подобно на десерта, трябваше да се вкусва бавно.

Внезапно между лагера и Клей се появи някаква фигура. На фона на трепкащия огън се открояваше нисък и набит силует, който пълзеше към кавалеристите. Клей се ужаси, че един от апахите може да бъде толкова непредпазлив, но после разбра, че само той може да вижда смелчагата. Войниците виждаха само черна стена отвъд обсега на лагера си.

Клей посегна за пистолета, ала промени решението си. Каквото и да се случеше, той нямаше да убие друг войник. По-скоро ще се остави да убият него.

Силуетът изчезна. От лагера долитаха тихи гласове. Нямаше смях, нямаше песни. Кавалеристите бяха толкова разстроени от гибелта на другарите си, че не им беше до шеги.

Минутите се проточиха в един час, един час — в два. Клей задряма, въпреки всичките си усилия да остане буден. Бе вървял твърде дълго без почивка, без храна. Изведнъж го стресна пронизителен вик, сърцето му заби лудо, когато се привдигна на колене. Крясъци и лай раздираха въздуха. Уплашени кавалеристи скачаха на крака и трескаво зареждаха карабините си с патрони.

Кавалерийските коне се раздвижиха, препуснаха на изток, отзад ги пришпорваше самотен апах на кон. Един часовой се прицели в гърба на индианеца, от околния мрак загърмяха пистолети, кавалеристът се строполи под оловната градушка.

Войници се въртяха и стреляха безразборно въпреки заповедите на офицера им и на един сержант. Повечето бяха млади, неопитни. Въображението им вземаше връх над логиката и те виждаха апахи там, където имаше само сенки. Стреляха надясно, наляво, обсипваха околността с пушечен огън.

Клей Тагарт залегна отново, когато куршуми започнаха да се забиват в земята и да свистят над главата му. Куршум преряза клон от един храст, който падна на главата му. Той запълзя назад, като се помъчи да се отдалечи от кавалеристите. Вниманието му беше толкова погълнато от лагера, че не усети кога кавалерийските коне се бяха насочили право към него. Видя ги едва когато тропотът на копитата им стана толкова силен, че не можеше да не ги забележи.

Бягаха панически към него като плътна маса, с развети гриви. Клей се изправи и хукна на юг; измина само два метра, когато се спъна и падна. Щом се изправи за втори път, грохотът на подковани копита вече ехтеше гръмотевично в главата му. С един поглед се убеди, че конете са само на четири–пет метра от него. Той хукна с всички сили, за да се отстрани от пътя им, ала скоростта му не беше достатъчна, защото след миг нещо се заби в рамото му със силата на стенобойна машина.

Глава дванадесета

Дали си беше ударил главата, когато падаше, или бе попаднал под копитата на някой от конете, Клей така и не узна. Внезапно светът притъмня. Когато след това отвори очи, с учудване видя окаляни лица, надвиснали над него, не апахски, а изпълнени с омраза лица на около една дузина кавалеристи. Разбра, че ръцете му са вързани зад гърба, усещаше също силен натиск върху долната част на краката си.

— Казвам ви да убием това копеле тук и веднага — предложи един кавалерист, перчещ се с буйни мустаци.

— Най-напред да извадим очите на този мръсник — предложи друг и моментално измъкна лъскав нож.

Клей лежеше безпомощен, докато една мазолеста ръка се протягаше към гърлото му. Канеше се да изломоти, че е бял, с надежда да предотврати убийството си, когато строг глас спря ръката във въздуха.

— Това няма да бъде напълно достатъчно, редник Уилямс. Прибери веднага ножа.

Редник Уилямс се поколеба, явно разочарован.

— Моля ти се, капитане. Този смрадлив дивак и скапаните му приятели убиха Ханк и останалите! Той заслужава бавна, мъчителна смърт и тъкмо ние ще му я осигурим!

Някои от другите промърмориха одобрително, очите им лъщяха като назъбени върхове на стрели, осветени от трепкащото сияние на близкия лагерен огън.

Един широкоплещест мъжага с нашивки на ръкавелите се провря между двама кавалеристи и се втренчи гневно в Уилямс.

— Чу ли капитана, редник. Прави каквото ти казва и махни тази клечка за зъби, иначе ще докладвам за теб, когато се върнем. — Наведе се напред, мускулите на челюстите му потрепваха. — Не само това, но и ще ме ядосаш, а никак не ти се ще да ме ядосаш.

Редникът не показа никаква склонност да спори.

— Извинявам се, сержант Коновър. Не исках да проявя неуважение. — Ножът бързо изчезна. — Просто така съм ядосан, че не мога да мисля правилно.

— Този път ще ти се размине, синко — каза Коновър. — Всички сме много нервни от случилото се. Знам, че това е първата ти схватка в Аризона и не си свикнал на цялото това кръвопролитие, но помни, че си професионален войник в трети ескадрон на пети кавалерийски полк, гордостта на американската армия. Имаш да вършиш работа и ще я вършиш така, както ти нареждат.

Появи се друг човек, красив мъж, чиято изправена стойка показваше, че е офицерът им. Той огледа Клей внимателно и забеляза:

— Ако това може да бъде някакво утешение, редник Уилямс, лично аз бих одрал кожата на това копеле, без да си поплювам.

Клей не знаеше какво да прави. Явно го вземаха за апах поради слабата светлина, загорялата му кожа, препаската и панделката на главата. Лесно би могъл да ги убеди, че не е такъв, но какво щеше да стане тогава? Щяха ли да бъдат склонни да отрежат въжетата и да го пуснат да върви по пътя си? Едва ли, особено след като бяха загубили толкова много свои другари. Напротив, можеше така да се ядосат, че е участвал в групата — че един бял е станал предател и е минал на страната на апахите, — че моментално да го убият пряко волята на офицера или сержанта.

— Добре, момчета — рече капитанът. — Лягайте си и гледайте да си починете. Утре ни предстои дълъг път и трябва да сме бодри.

— А какво да правим с тези дяволски апахи? — попита един кавалерист.

Сержант Коновър отговори:

— Те са получили каквото са искали, войниче. Конете ни.

— Няма ли да се върнат и да се опитат да спасят тоя? — запита същият кавалерист, като удари Клей с ботуша си.

— Ти не познаваш апахите достатъчно добре — каза сержант Коновър. — Те не биха дали живота си дори за свой. Нямат същото чувство за вярност като белите. — Погледна пленника. — За тях този плаща за глупостта си, че е позволил да бъде уловен. По-скоро биха го оставили да изгние, но няма да мръднат и пръст да му помогнат.

Клей знаеше, че сержантът греши, но не искаше да извади този човек от заблуждение. Изведнъж усети, че натискът върху краката му престана, и когато погледна, видя един много слаб кавалерист, който се бе изправил. Той бе седял върху него, докато бяха завързали глезените му.

Кавалеристите се пръснаха по един, по двама. Само офицерът, сержантът и други трима все още бяха там, когато Коновър внезапно се наведе да огледа по-внимателно Клей и промърмори:

— Дявол да го вземе!

— Какво има, сержанте? — полюбопитствува офицерът.

— Не съм напълно сигурен, капитан Ванс — каза сержантът. — Провря ръце под раменете на Клей и кимна на редника:

— Норис, помогни ми да пренесем този дивак по-близо до лагерния огън.

Безпокойство загриза Клей отвътре, когато го вдигнаха грубо и го тръснаха толкова близо до пламъците, че едва не опърлиха лявото му рамо. Коновър го улови за челюстта и изви лицето му към огъня. Ярката светлина го накара да примижи.

— Не мога да повярвам!

— Какво? — запита капитанът, като се приближи. — Какво те вълнува толкова?

— Погледнете му очите, сър — рече сержант Коновър. — Погледнете очите на този човек!

Капитан Ванс се наведе ниско и цели десет секунди се взира в Клей.

— Гледам и не виждам нищо осо… — млъкна, челюстта му увисна, очите му се разшириха от изумление. — О, Исусе! — възкликна той. — Те са сини!

Клей видя, че някои от кавалеристите се връщат. Новината се разнасяше от ухо на ухо из лагера и други се приближиха. Той се напрегна, очаквайки най-лошото, ала запазваше спокойното изражение на лицето си, за да не забележат колко разтревожен е от откритието им.

— А я погледнете това, капитане — каза сержант Коновър, като коленичи и докосна с ръка откритото ухо на Клей. — Косата му е прекалено къса за апах. Дори военните в резервата не я носят толкова къса, както се полага. — Той прокара длан по ръката на Клей над лакътя. — И още нещо. Кожата му е по-светла от тая на всички апахи, които съм виждал досега. Ако очите не ме лъжат, капитане, ще се закълна, че този човек тук е бял.

Сред кавалеристите се понесе ропот. Някои заопипваха оръжията си. Никой не показа ни най-малък признак на дружелюбност.

Ванс коленичи и загледа Клей замислено.

— Намирам го за толкова невъобразимо, че просто не мога да повярвам. — Помълча, после се обърна направо към Клей. — Разбирате ли английски, мистър? Говорите ли езика на белите?

Сега беше решителният момент. Клей трябваше да каже една–единствена дума. Но се поколеба, мислейки за евентуалните последици, ако се наложеше да застане пред военен съд. Армията имаше пълни пълномощия по отношение на изменниците, независимо дали са червенокожи или не, и нямаше да бъде снизходителна към човек, който бе убил себеподобен. Реши да гледа тъпо, с надеждата това да бъде убедително.

— Той не ви разбира, сър — каза сержант Коновър. — Habla espanol, blanko Apache?[1]

Макар че Клей говореше сносно испански, продължаваше да се преструва, че не разбира. Забеляза, че редник Уилямс и неколцина други говорят възбудено и го поглеждат така, както се гледа осъден на смърт убиец.

Редник Норис се изкашля.

— Може да е бил пленен от апахите още като малък и те са го отгледали. Разправят, че го правят понякога.

— В такъв случай много странно, че не сме чували досега нищо за него — рече капитан Ванс.

— Норис може да е прав, сър — каза сержант Коновър. — Този омбре ми изглежда на около двайсет — двайсет и пет години. Ако апахите са го пленили толкова отдавна, няма да има никакви официални сведения за това. — Той свъси чело. — Но това не обяснява защо косата му е толкова къса и защо кожата му не е по-тъмна.

Капитан Ванс скръсти ръце зад гърба си и се замисли.

— С тази загадка трябва да се занимаят други. Ние ще уведомим агента по индианските въпроси веднага щом се върнем във форта и ще видим дали той ще може да открие нещо.

Приближиха се редник Уилямс и други двама.

— Сър, неволно дочухме разговора ви — каза Уилямс — и почтително ви молим да промените решението си.

— Редник! — избухна Коновър и се изправи.

— Недей, сержанте — каза офицерът, като протегна ръка да го спре. — Остави го да се доизкаже. Знаеш, че държа винаги да изслушвам предложенията, правени от моите хора.

— Благодаря ви, сър — рече Уилямс, после насочи пръст към Клей. — А сега за този наш пленник. Бял ли е или червенокож, няма значение. Някои от нас смятат, че грешите. Умоляваме ви, сър, от името на убитите, които не могат сами да ви помолят. Да му отрежем езика, да му отсечем носа и да го оставим на койотите. Така апахите ще разберат.

Капитан Ванс въздъхна.

— Преди всичко, редник, този пленник не е наш, та да правим с него каквото ни скимне. Той е пленник на армията на Съединените щати и като такъв армията ще реши съдбата му. Второ, при все че споделям чувствата ви, както изтъкнах по-рано, аз няма да допусна изтезания или незабавна екзекуция. Връщаме го обратно и това е окончателното ми решение.

Клей почувства облекчение и си позволи да се отпусне, докато кавалеристите си гледаха работата. Когато крадяха конете, убиха още трима и сега тези трима бяха положени до петте други трупа и увити в одеяла. Докато войниците работеха, мнозина хвърляха гневни погледи към Клей, ала никой друг не се осмели да оспори решението на офицера.

Когато му дойде времето, кавалеристите си легнаха, с изключение на двама часовои. Капитан Ванс и сержант Коновър седнаха да поприказват на чашка кафе и Клей можеше да чува всяка казана дума. Говореха за военната си кариера и колко ще се радват, когато ги назначат на друго място. И двамата се страхуваха от апахите и ги смятаха за най-дивото племе в света.

Клей се унесе в сън, въпреки че сънищата му бяха мрачни и тревожни — за бесилки, разстрели и огромна тълпа, която крещи непрекъснато името му и го сочи обвинително с пръст. Събуди се внезапно, облян в пот, и видя, че се е преместил по-близо до огъня. Подпирайки се на лакти, той отмести тялото си с няколко сантиметра надясно.

Изведнъж Клей чу скърцане на ботуши. Вдигна очи към лицето на един от часовоите и видя, че това е редник Уилямс. Кавалеристът хвана дръжката на ножа си и се ухили злобно. Очевидно раздразнен, че Клей не проявяваше страх, той ритна прахоляк към него и отмина.

Небето на изток просветляваше. Не много, ала достатъчно, за да подскаже, че скоро ще се разсъмне. Клей искаше да се протегне, но краката и ръцете му бяха вързани толкова здраво, че не можеше да помръдне нито мускул.

След като го плениха, никой от кавалеристите не се сети да му предложи да пийне или да хапне, не го направиха и когато се събраха на кафе и сухар. Някои изявиха желание да поделят с него дажбите си от солено свинско и фасул, ала капитан Ванс благоразумно им напомни, че им предстои много път пеша, затова трябва да пестят дажбите си.

След като се нахраниха, уточниха кой да се заеме с погребението на убитите кавалеристи. Офицерът каза няколко думи над дългата редица могили; после хората му се строиха по двама и дългият поход започна. Тъй като се налагаше да пътуват с малко багаж, взеха само най-необходимите неща. Трябваше да оставят всичките си седла, одеяла и част от припасите.

Редник Норис поведе Клей с вързано около шията въже. Редник Уилямс вървеше точно зад него, от което го засърбя между плешките. Не беше сигурен дали Уилямс, ако му скимнеше, нямаше да забие ножа си в гърба му, затова цяла сутрин държеше под око кръвожадния войник.

Към обед капитан Ванс обяви почивка в едно тясно дълбоко дере, засенчено от едната страна от висока скала. На войниците бяха дадени петнайсет минути, за да отдъхнат. Никой не обръщаше внимание на Клей и докато седеше и оглеждаше дерето, се смая, като видя мургаво лице, което го гледаше иззад един храст на върха на висока стена. Замига, мислейки, че греши, и когато погледна пак, лицето бе изчезнало.

Когато патрулът потегли отново, Клей беше нащрек в очакване да забележи някакъв признак за присъствие на апахи. След като мина един час и не видя никаква следа от тях, заключи, че е било зрителна измама. В края на краищата, нямаше причина апахите да рискуват живота си, за да го освободят. Повечето от тях дори не го обичаха. Вероятно се радваха, че го няма, и вече бяха изминали половината път до Драконовите планини с откраднатото си стадо.

Някъде към три–четири часа следобед Клей забеляза нещо, което го накара да се замисли. Всички кавалеристи се влачеха уморено, униформите им бяха просмукани от пот, държаха карабините си толкова небрежно, че дете би могло да ги избие от ръцете им. А той почти не усещаше горещината. Китките му бяха ожулени от въжето, с което беше завързан, ала иначе се чувстваше силен и пълен с енергия. Някога, не много отдавна, щеше да бъде в същото състояние, както войниците. Нима се бе променил толкова много за такова кратко време?

Свечери се. По щастлива случайност попаднаха на извор. Капитан Ванс прати шестима кавалеристи по двойки за дивеч и двама от войниците застреляха зайци. Използваха единствения голям съд, който носеха — кафеника, за да сварят задушено.

Всички кавалеристи ядоха малки дажби. Капитан Ванс даде на Клей малкото останало от задушеното и тенекиено канче вода.

— Сигурно си гладен след толкова много път — каза офицерът, като му оставяше яденето. — Не искаме да те уморим от глад.

Като видя, че началникът му отиде при Клей, сержант Коновър се приближи и сложи ръка на револвера си.

— Пазете се, сър. Аз го наблюдавах днес, той е повече апах, отколкото предполагах. Освободите ли го, непременно ще се нахвърли върху вас.

— В такъв случай разчитам на теб да ме отървеш — каза офицерът и мина зад Клей. Разхлаби възлите му и се изправи.

Тагарт нямаше нужда от изрична покана. Беше толкова изгладнял, че би излапал задушеното лакомо, ако не помнеше, че Делгадито веднъж го бе предупредил именно за това. „Когато стомахът ти е празен, яж бавно — бе казал апахът, — иначе ще те боли дълго.“ Затова ядеше задушеното бавно, наслаждавайки се на всяка хапка, и никога едно обикновено задушено не му е било толкова вкусно. След това изпи водата и побутна чашата към офицера, който през цялото време седеше и го наблюдаваше.

— Ще ми се да говориш английски — забеляза Ванс. — Обзалагам се, че можеш да ни разкажеш много неща за апахите и техните навици.

— Той няма да говори, сър — обади се Коновър. — Особено ако е бил отгледан от тях. Смята се за чистокръвен апах, а те предпочитат да им отрежат езика, отколкото да предадат своите.

— Опасни врагове са — призна капитан Ванс, — но и те са хора като теб и мен. Жалко, че нашите раси не можаха да се научат да съжителстват в мир.

Винаги след това Клей Тагарт щеше да съжалява, че не бе опознал офицера малко по-добре и че не можа да направи нищо, за да го спаси, когато ги нападнаха.

А ги нападнаха още същата нощ, около дванадесет часа. Всички кавалеристи спяха дълбоко, с изключение на двамата часовои, а единият от тях дремеше на крак. Клей лежеше буден, втренчен в безбройните звезди, мислейки си как би искал да изживее живота си, ако трябваше да започне всичко наново. Внезапно чу една–единствена стъпка в мрака и погледна към часовоите, за да види дали и те са чули. Колкото и да беше невероятно, никой не я бе чул.

Клей бавно се претърколи на една страна, за да може да вижда пустинната местност западно от лагера. Огледа различните кактуси и другите растения, запаметявайки неясните им силуети. Минаха минути и един от силуетите промени вида си. Това стана бързо, толкова бързо, че Клей нямаше да забележи промяната, ако бе мигнал. Тогава разбра. Апахите идваха за него.

А дали е така, запита се той, когато в главата му се промъкна една тревожна мисъл. Ами ако това не са хората на Делгадито? Ако са други апахи, които могат да го убият така хладнокръвно, както и останалите кавалеристи? Всъщност по-лесно щеше да им бъде да убият него, защото ръцете и краката му бяха вързани. Той беше беззащитен.

Клей прехапа долната си устна, докато обмисляше дали да извика, за да предупреди кавалеристите. Погледна най-близкия часовой точно когато някаква тъмна фигура сякаш изникна от самата земя и обви часовоя с черни пипала. Повлече го безшумно в мрака и изчезна зад няколко мескити[2].

Клей се изви и видя как вторият часовой бе сполетян от същата участ. Апахите действаха толкова бързо, че никой от кавалеристите не издаде звук. Той погледна капитан Ванс, спомни си за добротата му. Импулсивно отвори уста, за да го предупреди, ала викът му бе заглушен от едновременната стрелба на пет пушки. Пушечните изстрели раздираха мрака и всеки от тях поразяваше целта си.

Петима кавалеристи умряха както спяха. Още петима бяха застреляни, когато изскачаха от одеялата си. Други бяха улучени от безразборната стрелба на апахите. В лагера цареше бъркотия. Войниците крещяха, ругаеха и стреляха напосоки. Някои улучваха свои колеги.

Капитан Ванс беше от малцината, които бяха запазили хладнокръвие.

— Целете се добре! — викаше той, като тичаше между хората си с револвер в ръка. — Не се паникьосвайте! Залягайте и не хабете муниции!

Клей чу как един куршум се заби в земята на няколко сантиметра от главата му. Други свистяха над него. Смъртоносният кръстосан огън заплашваше всеки момент живота му и за да се спаси, той се помъчи да се добере до една гора от сагуаро[3]. Беше изминал само два метра, когато една свирепа фигура изникна пред него.

Беше редник Уилямс с нож в ръка.

— Копеле! — кресна той и ритна Клей в рамото. — Приятелите ти няма да те спасят, ако зависи от мен! — Лицето му се изкриви от ярост, той се хвърли към него.

Клей видя как ножът замахна към лицето му, и ужасен отметна глава назад. Острието нарани гърдите му, не опасно, ала достатъчно дълбоко, за да потече кръв. Той се търкулна по хълбок и сви крака, опитвайки се да ритне Уилямс, но хитрият редник се метна наляво, направи финт, после отново насочи ножа към гърлото му. Клей отдръпна бързо тялото си назад, ала тъй като беше вързан, не можа да се отмести по-надалеч и острието го резна. Болка парна шията му.

— Не мърдай, дявол да те вземе! — изсъска Уилямс.

Тагарт обаче не се подчини. Подпря се на единия лакът, после на другия и успя да се отблъсне назад. Но така само забавяше неизбежното, и двамата го знаеха. Със злобна усмивка Уилямс се приближи за трети път. Този път нямаше да бърза да напада. Държеше ножа си ниско, готов за фаталния удар.

Клей никога не се беше чувствал толкова безпомощен, искаше му се да изреве, вбесен от капризите на жестоката съдба. Яростно ритна няколко пъти, ала Уилямс отбягваше краката му.

— Първо гърлото ти, после ушите ти. Искам ги за спомен!

Навред около тях боят кипеше, едностранен бой, защото, макар кавалеристите да ги превишаваха по численост, апахите имаха ясни мишени, а войниците нямаха.

Клей почти нищо не забелязваше. Беше твърде зает с мисълта как да спаси собствената си кожа. Редник Уилямс внезапно направи голяма крачка, за да заобиколи краката му, после се хвърли, коленете му се забиха в гърдите на Клей, сплескваше го под тежестта си.

— Ах, ти, гад такъв! — крещеше Уилямс, като вдигна високо оръжието си. — Това е за другите!

Смъртта гледаше Клей в лицето, същата смърт, която под различни маски рано или късно гледа всекиго в лицето. За характера му говореше фактът, че вместо да трепери или да се свива от страх, той гледаше предизвикателно кавалериста. Готов да посрещне удара му, отвърна с думите: „Върви по дяволите, мръсно копеле!“

Редник Уилямс се смрази, поразен, че чува английска реч. И в този миг на вцепенение от челото му изригна червен гейзер от кръв, месо и кости.

Клей изви главата си надясно, когато червеният порой опръска лицето и косата му. Една капка падна в ъгълчето на устата му и се процеди между устните му. Усети вкус на кръв, изплю се и когато вдигна очи, видя, че Уилямс се сгърчва бавно, сякаш тялото му беше чисто и просто една огромна кукла, чиито конци бяха прерязани. Тагарт направи опит да се отмести, да го отхвърли, ала редникът падна напряко през гърдите му, приковавайки го на място.

Кой знае откъде се появи друга фигура. Беше Делгадито с димяща пушка в едната ръка и с пистолет в другата. Той коленичи, извади нож и отмести Уилямс. Сетне бързо преряза въжетата на ръцете и краката на Клей и когато той седна, пъхна пистолета в ръката му и посочи сегуарото. После се изправи, обърна се и се включи в боя.

Толкова много неща се бяха случили и толкова бързо, че Клей трудно можеше да подреди мислите си, когато стана и тръгна към растителността. Груба ругатня почти зад него го накара да спре и когато се обърна, видя, че капитан Ванс тича към него с вдигната сабя.

— Недей! — изломоти Тагарт.

Офицерът не му обърна внимание. Сабята му разцепи въздуха, като едва не го обезглави. Ванс замахна отново.

Клей се дръпна бързо, завъртя се и отбегна трети удар. Онзи скочи, като размахваше яростно сабята, принуждавайки го да отстъпва, ала където и да отидеше, офицерът все го следваше. Вместо да се приближи до кактуса, Клей бе изблъскан в центъра на боя, което увеличаваше рисковете да го улучи куршум. „Недей!“ — повтори той последния си призив. Дали Ванс го чу или не, нямаше значение, защото в следващия миг сабята замахна отгоре така, че щеше да разцепи Клей от рамото до гърдите.

[1] Говориш ли испански? (исп.). — Б.пр. ↑

[2] вид пеперудоцветен бодлив храст. Плодовете в шушулките му се ядат. — Б.пр. ↑

[3] Дървовиден кактус, достигащ височина до двайсет метра. Цветът му е знакът на щат Аризона. — Б.пр. ↑

Глава тринадесета

Клей постъпи така, както би постъпил всеки, който иска да остане жив. Палецът и показалецът действаха съгласувано и пистолетът изгърмя два пъти.

Капитан Ванс се олюля, препъна се и се просна по лице, сабята отхвръкна от увисналите му пръсти и се заби в пръстта, в нозете на Клей. Без да мисли, Тагарт грабна оръжието и забърза в източна посока, но още не бе достигнал сегуарото, когато пронизителен вик го накара да погледне назад.

Сержант Коновър и останалите от патрула, плътно един до друг, действаха яростно с карабините и револверите си, отстъпвайки на север. Сенки се мятаха около тях, сенки, които сипеха унищожителен огън. Кавалеристите се съпротивляваха храбро, ала нямаше надежда, нямаше никаква надежда да останат живи още пет минути.

Ругаейки се мислено за своята глупост, Клей се завъртя на пета и хукна към най-близката сянка. Делгадито усети присъствието му и се обърна, после и двамата залегнаха.

— Стига! — извика Клей на апахски.

Делгадито чу думата, но толкова се учуди, че не реагира. Немислимо беше апахи да спрат бой, когато са обърнали враговете си в бягство и могат да ги избият до един. Да убиват, без да бъдат убивани. Това беше неписаното правило на неговия народ и тук имаха отлична възможност да го приложат, да си отмъстят на презрените бледолики, които бяха завзели земята на прадедите им и бяха докарали племето им до истинско робство.

— Стига! — извика Клей отново. — Прекратете заради мен!

За никой друг Делгадито не би направил това, което направи сега, и го стори не заради Клей Тагарт, а заради себе си. Изучавайки ранчерото, той бе научил, че американците са винаги неоправдано признателни за малки услуги. Тази слабост той бе използвал няколко пъти досега и отново я използва, защото бледоликият щеше погрешно да сметне тази постъпка като още една проява на истинско приятелство. А това беше много изгодно за Делгадито.

Клей видя, че той отметна глава назад, и чу няколко пронизителни крясъци. Сякаш по магия стрелбата от сенките моментално спря. Отстъпващите кавалеристи обаче продължиха да стрелят яростно повече от минута, докато почти изчезнаха в нощта. Колко се бяха спасили, Тагарт не знаеше, но предположи, че са не повече от половин дузина.

От мрака изскочиха призраци, четирима от тях зловещи като самата смърт, Фиеро изрече пръв, или по-точно изръмжа, въпроса, който занимаваше и четиримата:

— Защо даде знак да спрем?

— Можехме да ги избием всички — вметна Понсе.

Делгадито се изправи и втренчи поглед в бягащите войници. Никой повече от него не искаше да избие американците, ала сега трябваше да прави малки компромиси, за да се наслаждава по-късно на плодовете от грижливо обмисления си план. Много скоро, някой ден, той щеше да бъде не само главатар на групата, но и военачалник на цялото племе чирикахуа.

— Аз също искам да зная — обади се Кучильо Негро.

Клей се изправи бавно.

— Аз поиска Делгадито направи това — призна той. От нервност апахският му беше по-лош от обикновено.

— Ти? — възкликна Фиеро, като се мъчеше някак тази едничка дума да прозвучи като епитет.

Враждебни погледи се приковаха в Клей. Апахите настояваха за обяснение и единственото, което той можеше да даде, беше, че не иска да умират повече кавалеристи, че и без туй достатъчно кръв вече е пролята. Но ако признаеше това, щеше да ги разгневи още повече. Затова той скри истината и подбра внимателно думите си.

— Вие ме избрахте за предводител на нападението. Аз реших.

— Нападението свърши, когато откраднахме конете! — заяви Фиеро. — Бледолико куче, нямаш право да се месиш! Ние ще ги настигнем и ще ги избием до един.

— Ами конете? — попита Клей.

— Какво конете?

— Когато има един патрул, може да има и друг. Те чуят много изстрели, дойдат бързо. Какво правим тогава?

Делгадито се съмняваше да има друг патрул на петдесет мили наоколо, но бе принуден да признае, че Белия апах бе изтъкнал единственото нещо, което щеше да им даде възможност да си починат. Стадото, което бяха събрали, през следващите месеци можеше да реши въпроса за живота или гладната смърт на десетки техни сънародници. А и такова успешно нападение щеше до голяма степен да измие позора от изненадващото нападение на Синята фуражка.

— Аз ще постъпя както иска Белия апах — обяви той. — След като вземем толкова пушки, колкото можем да носим.

Клей гледаше как Делгадито се движи между мъртвите и оглежда оръжията им. Останалите се поколебаха, след това последваха примера му, като всеки се стремеше да вземе дела си от плячката. Клей нямаше желание да гледа труповете, макар че беше достатъчно тъмно, за да не се виждат страшните им рани. Отиде до един голям камък и седна.

„Какво да правя сега?“ — питаше се той. Да остане ли с апахите, или да тръгне по свой път? При условие, че го пуснеха, разбира се. Все още имаше да урежда сметки с ония, които му бяха напакостили, отмъщение, от което нямаше да се откаже, докато не влезеше два метра под земята. Докато Джилет още имаше Лили. Лили на Клей.

Една ръка го улови за рамото и той подскочи. Делгадито държеше два еднакви колта.

— Намерил тези за теб — каза той на английски.

— Благодаря. — Клей провери барабаните, намери, че и двата са заредени, и затъкна цевите под препаската си. Колтовете щяха да му свършат добра работа, когато поднасяше почитанията си на Джилет и останалите. Да можеше да се разплати, без да става нужда да отнема живота на други невинни хора, като тия войници! Загледа се на север и му се стори, че в далечината вижда неясни силуети. Тези кавалеристи му дължаха живота си, дължаха го на човека, когото бяха презирали, и абсурдното беше, че дори не знаеха това и вероятно никога нямаше да го узнаят.

След малко Делгадито се върна с три пушки и патрондаши. Кимна на Клей и закрачи бързо на изток. Той покорно го последва.

Четири чифта очи ги следяха с различна степен на огорчение.

— Никога няма да разбера защо Делгадито харесва толкова много тоя бледолик. — Фиеро се изплю от отвращение. — Запомнете думите ми. Някой ден ще прережа бледото му гърло.

— Ако аз не го прережа преди теб — обади се Понсе.

Амарильо измърмори нещо, което никой от другите не можа да чуе, и се помъкна подир Делгадито и Бледоликия.

Само Кучильо Негро нямаше какво да каже, макар че мислите му летяха като вятър. От всички само той подозираше истината. От всички само той щеше да я запази в тайна. Делгадито му беше приятел и Кучильо Негро никога нямаше да измени на това приятелство.

Групата крачеше бързо в мрака, докато стигна до някакво тясно корито на стара река със стръмни брегове. Наредиха конете в плътен кръг; после натрупаха от двете им страни бодливи храсти чак до раменете, за да не избягат. Това беше работа само за няколко минути — да махнат храстите и да яхнат конете.

Клей се озова на пъстрия жребец. Препускаха под грохота на чаткащи копита, изскочиха от речното корито и се насочиха към Драконовите планини. Клей усещаше как силният вятър развява косата му и потръпваше от полъха на хладния въздух по кожата си. Екстаз, какъвто никога преди не бе изпитвал, го накара да вдигне глава към небесата и да излае като койот. Стана му страшно приятно, когато Делгадито откликна и към тях се присъединиха и други апахи.

Клей Тагарт се радваше, че е жив. Засега беше спокоен за себе си и за останалите. Беше част от групата, със сърце и душа. Сега наистина беше бледоликия апах.

Епилог

„До всички военни части:

Уведомяваме ви, че е получено донесение до административно-строевото управление, на което трябва да се обърне незабавно внимание. Преди две седмици, западно от Драконовите планини, е била устроена засада на патрул, който е бил унищожен почти напълно. Петимата оцелели са дали показания под клетва, че в групата е участвал бял човек. Повече подробности ще получите скоро.

Щабът смята това за сериозен въпрос. Наложително е да се установи дали този бял човек е бил пленен в ранна възраст и е отгледан от апахи, или се е присъединил към тях по своя собствена инициатива. От особен интерес е дали той е един от престъпните елементи, за които се знае, че върлуват в Южна Аризона. Връзка между двете няма да допуснем.

Следователно, с настоящето се нарежда на всички патрули и всички кавалеристи да дирят въпросния човек. По възможност да бъде заловен жив. В противен случай трупът му да бъде отнесен в най-близкия форт за установяване на самоличността.

Всеки офицер под това командване да смята залавянето на този бял апах за първостепенна задача.

Щаб на Пети кавалерийски полк“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.